Maurice Leblanc

Arsène Lupin
kalandjai

Regény

FORDÍTOTTA:
Moly Tamás

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Az elfogatás

Arsène Lupin a börtönben

Arsène Lupin elhagyja a fogházat

A rejtelmes utas

A királyné nyakéke

Az elfogatás

Különös utazás! Pedig olyan jól kezdődött. Én legalább eddig sohasem keltem volt útra kedvezőbb feltételek mellett. A „Provence” gyors, kényelmes tengerjáró hajó, parancsnoka a legszeretetreméltóbb kapitány volt. A hajón a legelőkelőbb társaság került össze. Gyorsan keletkeztek ismeretségek, hamarosan adódtak közös szórakozások. Az a pompás érzés járt át bennünket, hogy el vagyunk zárva a nagyvilágtól, s mintha ismeretlen szigeten élnénk, egymásra voltunk utalva.

Egy viharterhes délután – már ötszáz mérföldnyire voltunk a francia parttól – a szikratávíró ezt a sürgönyt adta le:

„Arsène Lupin jobb alsó karján seb a hajón első osztályon egyedül utazik álneve R…”

E pillanatban hatalmas villámlás hasította végig a mélyen elsötétült égboltozatot; az elektromos hullámok ezzel megszakadtak, és a sürgöny befejezése már nem jutott el hozzánk. A névnek, mely alatt Arsène Lupin a hajónkon rejtőzik, csak a kezdőbetűjét tudtuk meg.

Ha akármilyen más hírről lett volna szó, a titkot a távíróállomás tisztviselője, a hajóbiztos meg a kapitány kétségtelenül megőrizték volna. Vannak azonban események, melyek még a legszigorúbb titoktartást is föl tudják pattantani. Még aznap mindnyájan tudtuk, hogy a hírhedt Arsène Lupin itt van a hajón.

Arsène Lupin! Az elfoghatatlan, akinek tetteiről az újságok hónapok óta írnak! A titokzatos gonosztevő, akivel a vén Ganimard, a legjobb francia detektív, életre-halálra harcol. Az elmés fiú, aki egy éjjel Schormann bárónál hagyta névjegyét ezzel a szöveggel: „Arsène Lupin újra teszi tiszteletét, mihelyt a műtárgyak valódiak lesznek!” Arsène Lupin, akinek ezer alakja van: ma sofőr, holnap tenorista, egyszer bukméker, másszor diák, hol ifjú, hol meg aggostyán, borügynök, orosz nihilista, spanyol torero!

Tessék az elképedést elképzelni! Arsène Lupin a hajón, egy tengerjáró aránylag szűk keretei között, az első osztály kis zugaiban, ahol kora reggeltől késő estig az emberek minden pillanatban összekerültek, az étkezőben, a szalonban, a dohányzóban! Talán éppen az asztalszomszédom volt, vagy az a társam, akivel hajófülkémet megosztottam?

– És ez a helyzet még ötször huszonnégy óráig fog tartani! – kiáltott fel másnap miss Nelly Underdown. – Ezt nem lehet elviselni! Remélem, elfogják! – Hozzám fordult és folytatta: – Andrézy úr, ön jó barátságban van a kapitánnyal, nem tudott meg semmit?

Bizony, szerettem volna egyet-mást megtudni, már csak azért is, hogy a kisasszony kedvében járhassak. Miss Nelly ama gyönyörű női jelenségek közül való volt, akik mindenütt, ahol megjelennek, rögtön kivívják maguknak az első helyet. Az anyja francia volt, s a kisasszony most az apjához, Underdown dollárkirályhoz, Chicagóba utazott. Egy barátnője, lady Jerland kísérte.

Alig voltam a hajón, máris hatott reám bűbája. Hódolatomat elég kegyesen fogadta, és a határozatlan vonzalom, mellyel miss Nelly irántam viseltetett, mintha jutalma lett volna buzgalmamnak, mellyel kegyeit ki akartam érdemelni.

Egyetlen vetélytárs nyugtalaníthatott volna talán, egy elég csinos fiú, akinek tartózkodó modora miss Nellynek néha kellemesebb volt, mint az én élénkségem.

Az ifjú épp jelen volt miss Nelly tisztelőinek rajában, amikor ezzel a kérdéssel hozzám fordult. Kényelmesen ültünk a födélzetén. Tegnap este a zivatar megtisztította az eget. Az idő pompás volt.

– Én sem tudok többet, miss – feleltem. – De nem kezdhetnénk-e mi magunk is kutatni, éppen olyan ügyesen, mint a vén Ganimard, Arsène Lupin személyes ellensége?

– Oh! Oh! Ön nagyon is bízik magában!

– Miért mondja ezt? Igazán olyan nehéz ezt a rejtélyt megoldani?

– Nagyon nehéz.

– Elfelejti, hogy vannak kiindulópontjaink.

– Melyek?

– Először is: Arsène Lupin fölvett egy nevet, mely R-rel kezdődik.

– Ez nem sokat jelent. Másodszor: egyedül utazik.

– Mások is egyedül utaznak.

– Harmadszor: szőke.

– No és?

– Tehát csak végig kell böngésznünk az utasok névsorát.

Kivettem zsebemből a papírlapot és gyorsan végignéztem.

– Csak tizenhárom úr van a hajón, aki neve kezdőbetűjével számít.

– Csak tizenhárom?

– Úgy van, az első osztályon. Közülük, amint látja, kilenc feleséggel, gyermekkel, cselédséggel utazik. Így tehát négy magányos utas marad: Raverdan márki…

– Követségi titkár – szakított félbe miss Nelly –; ismerem.

– Rawson őrnagy…

– A nagybátyám – mondotta egy úr.

– Rivolta úr…

– Itt vagyok! – szólt egy olasz; az arcát hollófekete haj meg szakáll körítette.

Miss Nelly kacagott:

– Senki sem mondhatja, hogy signore Rivolta szőke.

– Így tehát arra kell következtetnünk, hogy az, akit keresünk, a névsorban az utolsó.

– És ez?

– Rozaine úr. Ismeri valaki Rozaine urat?

Mindenki hallgatott. Miss Nelly azonban a csöndes ifjúhoz fordult, akinek körülötte való buzgólkodása úgy kínzott:

– Nos, Rozaine úr, ön nem felel?

Mindnyájan a megszólított felé fordultunk. Szőke volt.

– Hogy miért nem felelek? – mondotta szokásos lassúságával. – Mert tekintettel arra, hogy a nevein R-rel kezdődik, meg hogy a hajam szőke, meg arra a körülményre, hogy egyedül utazom, már én is elvégeztem ugyanezt a vizsgálódást és ugyanerre az eredményre jutottam. Tehát nekem is az a véleményem, hogy engem kell elfogni.

Ez természetesen csak tréfa volt. De arckifejezése meg a viselkedése azért mégis kínosan hatott reánk.

Miss Nelly ártatlanul kérdezte:

– De önnek nincs sebe?

– Az igaz – mondotta ő –, a seb hiányzik.

Ideges mozdulattal feltűrte a kabátja ujját, visszahajtotta a kézelőt s fölfedte a karját. De máris végigcikázott agyamon egy gondolat. Pillantásom találkozott a miss Nellyével: Rozaine úr a bal alsókarját mulatta.

És én igazán rátereltem volna erre a körülményre a figyelmet, ha nem jön közbe valami. Lady Jerland, miss Nelly barátnője, lelkendezve szaladt hozzánk:

– Az ékszereimet… a gyöngyeimet… mind ellopták!

Utóbb megtudtuk, hogy nem loptak el mindent. A tolvaj gondosan válogatott. A gyémánt csillagból, a rubintos függőből, nyakékből és karperecekből kitörte a legértékesebb köveket, melyek elférnek egy kis helyen is. Hogy ezt a mesteri munkát elvégezhesse, a tettesnek világos nappal, népes folyosón föl kellett törnie a kabin ajtaját és erőszakosan föl kellett nyitnia a ravaszul egy ócska kalapskatulya mélyére rejtett ékszeres táskát.

Egy véleményen voltunk mind s velünk együtt minden utas: a tettes Arsène Lupin. Ez a bonyolult, titokzatos, meg nem magyarázható eljárás teljesen rávallott.

Az ebédnél Rozaine mellett jobbról is, balról is üresen maradt a hely. Este megtudtuk, hogy a kapitány hívatta.

Senki sem kételkedett abban, hogy a tolvajt elfogták. Újra föllélegeztünk. Zálogosdit játszottunk. Azután tánc következett. Miss Nelly olyan vidám volt, hogy ebben láttam bizonyságát annak, hogy már nem gondol Rozaine udvarlására. Miss Nelly bűbája teljesen lebilincselt. Éjfélkor, ragyogó holdfénynél megvallottam neki érzéseimet olyan szavakkal, melyek, úgy láttam, nem voltak kedve ellen.

Másnap általános csodálkozás közepett megtudtuk, hogy Rozaine szabadon maradt. Hivatalos okmányokkal igazolta, hogy egy bordeaux-i előkelő nagykereskedő fia. Azonkívül karján sebnek, sebhelynek legkisebb nyoma se volt.

– Okmányok! Keresztlevél! Útlevél! – kiáltották a kételkedők. – Mintha Arsène Lupin nem tudna annyi mindenféle okmányt felmutatni, amennyi mindnyájunknak jólesik! És a sebhely? Ez a körözőlevél tévedése; vagy pedig festékkel kendőzte a nyomát!

Ellene vetették a kételkedőknek, hogy a betörés órájában Rozaine velünk volt a fedélzeten.

Erre azt felelték:

– Kell-e az olyan embernek, mint Arsène Lupin személyesen részt vennie a betörésben, melyet elkövet?

Egy óra múlva a matrózok, hajótisztviselők és minden osztálybeli utasok között egy felhívás járt kézről-kézre: „Louis Rozaine úr tízezer frankot fizet annak, aki rájön arra, ki Arsène Lupin vagy a lopott drágakövek tolvaja.”

Rozaine kijelentette a kapitánynak:

– Ha senki sem támogat e banditával szemben, majd végzek vele én egymagam.

Rozaine Arsène Lupin ellen, vagy inkább, ahogyan egymás között mondták: Arsène Lupin Arsène Lupin ellen! Olyan viadal, mely sok érdekeset ígért.

Két álló napig tartott. Látták Rozaine-t bolyongani a hajón, a legénység között, kutatva, keresgélve. És a kapitány tőle telhetően támogatta. Végigkutatták a „Provence”-t tetőtől fenékig, abban a nagyon helyes véleményben, hogy a drágakövek mindenütt el lehetnek rejtve, csak a bűnös kabinjában nem.

– Végre mégis csak rá akadunk, ugyebár? – kérdezte tőlem miss Nelly. – Bármilyen nagy bűvész ez az Arsène Lupin, a gyémántokat meg a gyöngyöket nem tudja láthatatlanná tenni.

– Talán még ehhez is ért – feleltem. – Meg kellene vizsgálni kalapjaink meg öltözeteink, ruháink bélését, és mindent, amit magunkkal hordunk.

Ezzel rámutattam kodakomra, mellyel miss Nellyt unos-untalan, fáradhatatlanul lekaptam.

– Nem gondolja, hogy már az ilyen készülékben is, mint ez itt, bőven van hely lady Jerland összes drágaköve számára? Az ember úgy tesz, mintha fényképezne, és megvan!

– Azt hallottam, nincs tettes, aki ne hagyna valamilyen nyomot.

– De igen, van egy olyan: Arsène Lupin.

– Miért?

– Mert ő nemcsak a lopásra gondol, melyet el akar követni, hanem mindazokra a körülményekre is, melyek utóbb elárulhatnák.

– Eleinte ön is azt hitte, hogy el lehet fogni?

– Csakhogy azóta láttam, hogyan dolgozik.

– És most az a véleménye…

– Hogy hiábavaló időfecsérelés vele foglalkozni.

A kutatások tényleg nem jártak semmiféle eredménnyel, vagy legalább is nem olyannal, amilyet reméltek. A kapitánynak ugyanis ellopták a zsebóráját.

A kapitány dühében kétszeres buzgalommal figyelte Rozaine-t, akivel többször tanácskozott. Másnap az órát az első tiszt gallérdobozában találták meg.

Ez szinte határos volt a csodával és ugyancsak rávallott Arsène Lupin humorára, hiszen úgy hatott, mintha Lupin kedvtelésből „dolgoznék”.

Az utolsó előtti éjszakán az őrség tisztje a hajóhíd legsötétebb helyén elfulladt nyögést hallott. Közelebb ment. A földön egy ember feküdt, összekötött kézzel, fejét vastag szürke kendő borította. Megszabadították kötelékeitől és fölemelték.

Rozaine volt. Hátulról megtámadták, amint éjszaka járt-kelt a hajón, s kifosztották, elvették tőle a pénzét, húszezer frankot. Egy névjegyen, melyet gombostűvel tűztek a kabátjára, ez állott: „Arsène Lupin hálás köszönettel veszi át Rozaine úr tízezer frankját.”

Eleinte azzal vádolták Rozaine-t, hogy csak színlelte ezt a rajtaütést. De eltekintve attól, hogy lehetetlen volt önmagát ilyen módon összekötöznie, megállapíthatták, hogy a névjegyen levő írás teljesen más, mint a Rozaine írása; de hajszálnyira hasonlít az Arsène Lupin írásához, melyet a hajón levő mindenféle régi újságokban közölt másolatokról ismertek. Így tehát végleg megállapíthattuk, hogy Rozaine mégsem Arsène Lupin.

Most valóságos pánik tört ki. Senki sem mert egyedül a kabinjában maradni, sem a hajó kevésbé népes zugaiba menni. Még a legjobb barátokat is leküzdhetetlen félelem választotta el egymástól. Mert a veszedelmet többé már nem egyetlen egy, őrizet alatt álló személytől várták – most mindenki Arsène Lupin volt. Fölingerelt képzeletünk határtalan hatalmat tulajdonított neki. Elhittük, hogy csak akarnia kell, és ő ma Rawson őrnagy, holnap Raverdan márki, vagy tetszése szerint valamelyik más utas.

Az első szikratáviratok nem hoztak semmiféle hírt. Legalább is a kapitány ezt állította, és ez a hallgatás bizony nem volt alkalmas arra, hogy bennünket megnyugtasson.

Ezért az utolsó nap végtelenül hosszúnak tetszett. Remegtünk egy szerencsétlenség aggódással teli előérzetétől. Ezúttal már nem lesz lopás, sem egyszerű rablás, most gyilkosság fog következni. Korlátlan úr a hajón, akivel szemben a hatóság ereje tehetetlen. Arsène Lupinnek csak akarnia kell. Mindent megtehet. Rendelkezik vagyon és élet fölött.

Számomra ezek a gyönyör órái voltak, mert megszerezték nekem miss Nelly bizalmát. Az eseményektől megrémülve, nálam keresett menedéket és védelmet, és én boldog voltam, hogy ebben részesíthettem.

Így maradtunk együtt az utolsó pillanatig, egymás mellett álltunk a hajó korlátjánál, míg szemünk előtt az amerikai part vonala föl és alá hintázott. A hajón abbahagyták a kutatást. Vártak. Kezdve az első osztályon egészen a fedélközig, ahol csak úgy hemzsegett a kivándorló, izgatottan várták a percet, amelyben a látszatra megoldhatatlan rejtélyt végre megfejtik.

És ez a perc elérkezett. Ha száz évig élek, akkor sem felejtem el legkisebb részletét sem.

– Milyen halovány ön, miss Nelly – szóltam társnőmhöz, aki félősen támaszkodott karomra.

– És ön! – felelte. – Egészen megváltozott.

– Gondolja csak meg! Ez a pillanat hallatlanul érdekfeszítő és én olyan boldog vagyok, hogy önnel tölthetem, miss Nelly! Azt hiszem, hogy ön később is néha emlékezni fog rá.

Nem hallgatott reám; elfogta a várakozás láza. Leeresztették a kikötőhidat. Mielőtt szabad lett volna rája lépnünk, emberek jöttek a fedélzetre, vámtisztviselők, egyenruhás emberek, hordárok.

Miss Nelly azt dadogta:

– Én már azon sem csodálkoznám, ha Arsène Lupin útközben elillant volna.

– Talán inkább a halált választotta, mint a gyalázatot, és szívesebben ugrott a tengerbe, semhogy elfogassa magát.

– Ne gúnyolódjék! – mondotta miss Nelly ingerülten.

Hirtelen összerezzentem, és mert kérdőn nézett reám, így szóltam:

– Látja ott azt a kis öreg embert, a kikötőhíd túlsó végén?

– Aki ott áll az esernyővel, olívzöld kabátban?

– Azt! Ez Ganimard, a híres detektív, aki megesküdött, hogy Arsène Lupint saját kezűleg elfogja.

– Tehát bizonyos, hogy Arsène Lupint nyakon csípik.

– Ki tudja! Ganimard, úgy látszik, sohasem látta őt másképpen, csak álruhában. Ha csak a nevet nem tudja, mely alatt Arsène Lupin hajóra szállott…

– Ah! Ha láthatnám elfogatását! – mondotta miss Nelly az asszonyok sajátos kíváncsiságával.

– Csak türelem! Arsène Lupin már bizonyosan észrevette, hogy halálos ellensége megjelent, és inkább az utolsó utasokkal fogja elhagyni a hajót, amikor az öreg ember szeme már fáradtabb lesz.

A partraszállás megkezdődött. Esernyőjére támaszkodva, egykedvű arccal nézte Ganimard a tömeget, mely előtte a gyaloghídon tolongott. Észrevettem, hogy a hajó egyik tisztje időnként felvilágosításokat adott neki.

Raverdan márki, Rawson őrnagy, az olasz Rivolta és mások még sokan vonultak el előtte. És láttam, amikor Rozaine közeledett.

Szegény Rozaine! Még nem ocsúdott fel szerencsétlenségéből.

– Talán mégis ő az – súgta nekem miss Nelly. – Nem gondolja?

– Azt gondolom, nagyon érdekes lenne, ugyanarra a lemezre lekapni Ganimard-t meg Rozaine-t. Fogja csak, kérem, a fényképezőgépemet, mert a két kezem mindenféle cókmókkal van tele.

Odaadtam a gépet; de már elkéstünk, miss Nelly nem vehette hasznát. Rozaine továbbment. A hajótiszt Ganimard füléhez hajolt; a detektív azonban csak könnyedén vállat vont és Rozaine partra lépett.

– De hát akkor ki ez az Arsène Lupin?

– Úgy van – mondotta miss Nelly hangosan –, ki ő?

A hajón már csak mintegy húsz ember volt. Miss Nelly sorra nézte őket azzal a zavaros aggodalommal, hogy Arsène Lupin nincs közöttük.

– Most már nem várhatunk tovább – mondottam neki.

Miss Nelly elől ment, én követtem. De még tízet se léptünk, amikor Ganimard utunkat állta.

– Mit jelent ez? – szóltam rá.

– Egy pillanatra, uram! Csak nem olyan sürgős a dolga?

– Ezt a hölgyet kísérem.

– Csak egy pillanatra! – ismételte a detektív kissé élesen.

Az arcomba nézett, azután szárazon mondta, és élesen szemmel tartott:

– Arsène Lupin, nemde?

Fölkacagtam.

– Téved. Csak Bernard d’Andrézy.

– Bernard d’Andrézy három évvel ezelőtt meghalt Macedóniában.

– Ha Bernard d’Andrézy halott lenne, én sem lennék a világon. És amint látja, az eset nem ez. Különben is itt vannak az okmányaim.

– Nem az önéi, az övéi. És hogy ezek hogyan jutottak az ön birtokába, azt is el tudom mondani, ha akarja.

– Bolond! Arsène Lupin R-el kezdődő álnév alatt szállt hajóra.

– Igen, tudom. Ez is az ön tréfája, mellyel odaát hamis nyomra csalta a detektíveket. Ah! Ön nagyon ravasz, barátocskám. Csakhogy ezúttal a szerencse ön ellen szegődött. Előre, Lupin, vágjon jó képet a gonosz játékhoz!

Egy pillanatig tétovázott. Azután erős, rövid ütést mért a jobb alsó karomra. Fájdalmamban felkiáltottam; alig behegedt sebemet érte, melyről a sürgönyben szó volt.

Elárultam magamat, és mást nem tehetvén, beletörődtem sorsomba. Miss Nellyhez fordultam. Halálsápadtan, remegve hallgatta végig mindezt.

Pillantása találkozott az enyémmel, azután lesütötte szemét a kodakra, melyet átadtam neki. Megrázkódott, s az volt az érzésem, dehogy: bizonyos voltam benne, hogy egyszerre megértett mindent. Melyet óvatosan reábíztam, mielőtt Ganimard elfog: a kis készülék üregében, a vékony bőrfalak között volt elrejtve Rozaine húszezer frankja és a lady Jerland gyöngyei meg gyémántjai.

Ebben a számomra olyan végzetes pillanatban, amikor Ganimard meg két embere körülvett, nekem minden mindegy volt, elfogatásom csakúgy, mint az emberek megvetése. Csak egy dolog érdekelt: megtudni, mit csinál miss Nelly a reá bízott készülékkel. És ekkor nem is arra gondoltam, hogy a kodakkal megkapják az anyagi és döntő bizonyítékokat ellenem. Csak azt akartam tudni, vajon mit csinál, kiszolgáltatja-e a bizonyítékot.

Miss Nelly elment mellettem; mély meghajlással köszöntöttem. Nem mondtunk egymásnak egy árva szót sem. Kezében kodakommal, a többi utassal együtt a kikötőhídra lépett.

Nyilvánvaló, gondoltam, hogy nem meri nyíltan az emberek szeme láttára megtenni. De később majd elviszi a rendőrségre.

Miss Nelly a híd közepén, mintha ügyetlensége okozta volna, a készüléket a vízbe ejtette. És gyors léptekkel távozott. Nyúlánk alakja elveszett a tömegben.

Egy pillanatig úgy álltam ott, mozdulatlanul, végig bizsergett rajtam a meghatottság egy gyöngéd érzése. Azután, Ganimard legnagyobb elcsodálkozására, hangosan felsóhajtottam:

– Néha igazán kár, hogy az ember nem becsületes ember!

Arsène Lupin körülbelül ezekkel a szavakkal mondotta el nekem egy téli estén elfogatásának történetét. A véletlen hozott bennünket össze s közöttünk a barátság szálai szövődtek. Ő időnként váratlanul felbukkan nálam és mesél nekem eseményekben oly gazdag életéről.

Néhány kalandját próbálom itt leírni, ahogyan ő mondotta el időnkint, amikor nálam járt.

Arsène Lupin a börtönben

Aki utas ismeri a Szajna pari vidékét, megcsodálta Malaquis-t is, a kis úri kastélyt, mely olyan helykén-büszkén ül egy sziklatetőn a folyam közepén. Híd íve köti össze az országúttal. Körülötte a széles folyam csöndes vize játszik a nádassal és nádiveréb szökdécsel a töltés vizes kavicsain.

Malaquis története rideg, mint a kastély neve, és rémes, mint a külseje. Egyébről se szól csak harcoktól, ostromról, támadásról, rablásról meg emberölésről. A körülötte fekvő falvak parasztjai zimankós téli estéken nem egy vérrel áztatott történetet mondanak el egymásnak a kastélyról. Mesék és mondák szőtték e rablóvár köré titokzatos fátylukat. Valamennyi visszaemlékszik a nyoma veszett földalatti folyosóra, mely, úgy mondják, valamikor a jumièges-i apátsághoz és ahhoz a kis kastélyhoz vezetett, amelyben Sorel Ágnes él!

Hősök és rablólovagok e fészkében jelenleg Nathaniel Cahorn báró lakik, Sátán báró, ahogyan őt annakidején a tőzsdén hívták, ahol kissé nagyon is gyorsan és nagyon is merészen megszerezte millióit. Malaquis grófjai, akik teljesen tönkrementek, kénytelen-kelletlen eladták neki őseik lakát egy tál lencséért. A báró ott helyezte el régi bátorokból, képekből, fajanszokból, fafaragásokból álló pompás gyűjteményét. A kastélyban csak ő maga lakik egyedül, három inasával. Látogatót sohasem fogad. Soha embernek nem volt szabad e régi termek keretében megcsodálni Rubens három festményét, mely a báró tulajdona, két Watteau-ját, a Jean Goujon mester faragta pompás gyóntatószéket a tizenhatodik századból s a többi nagyszerű holmit, melyet hála dagadó erszényének, a báró nyilvános árveréseken összevásárolhatott.

Sátán báró félt. Nem az életét féltette, hanem kincseit, melyeket a szakember hozzáértésével, kit hamisító nem tudott megtéveszteni soha, gyűjtött. Szerette őket a zsugori szenvedélyével, a szerelmes féltékenységével.