FÁY ANDRÁS

ATTILA

Regény

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

ELSŐ RÉSZ

I. Magister Militium

II. Honoria

III. Róma mulat

IV. Egy különös eljegyzés

V. Haza Hunniába!…

VI. A hadisten kardja

VII. A deszkapalotában

VIII. A margusi béke

IX. Papilio mester

X. Jóle

XI. Két ország foglya

MÁSODIK RÉSZ

XII. A hun pusztaságban

XIII. Buda halála

XIV. Bizánc

XV. A nagy király

XVI. Virágfakadás

XVII. Isten ostora

XVIII. Csaba szerelme

XIX. Róma előtt

XX. Lement a nap

ELSŐ RÉSZ

I.
Magister Militium

Az Aquillea elől Rómába vezető széles országúton hosszú, beláthatatlan hosszú porfelleg száll a magasba. A négyes sorokban haladó lovassereg nem bír belőle kibontakozni az esthajnali szélcsöndben. Ott hömpölyög a szemük fölött, egész a messze szemhatárig, jelezve a sűrű hadsorokat, a ciprusokkal szegélyezett, kanyargós országúton.

A sereg eleje, mintegy kétszáz főnyi, jóval megelőzte a had zömét s poroszkálva halad az úgynevezett északi kapu felé. Az apró, fürge mokány paripák nagy utat tehettek; fáradtan kapkodják lábaikat a kikopott, köves úton, néha egészen belesüppedve patáikkal kátyúkban összegyülemlett fehér porba.

Pedig kár, hogy ilyen porlepetten kell bevonulniuk az örök városba. Lenne rajtok elég bámészkodnivaló! A marcona, napbarnított arcú legények, az apró, de arányos testű, kis fejű, hosszúfarkú lovak s a rómaiak előtt szokatlan fegyverzet. Az előcsapaton látszik, hogy válogatott népség; valami testőrféle, a lovaik is válogatottak, fekete valamennyi. Hosszú, lelógó farkuk fölkötve csombékba. Nyeregszerszámjuk, kantárjuk arannyal kiverve, cifra kövekkel kipitykézve, lelógó piros takarójukon aranyos paszománt.

A lovasok ruházata, fegyvere a poron is átcsillog. Magas, prémes süvegjük mellett kerecsenyszárnyat viselnek. Izmos mellükön tenyérnyi széles aranypánt tartja a vállukról lefityegő farkasbőr kacagányt. A köntös színe nem látszik a fölötte viselt, láncszemekből csinált, finom páncélingtől. Lábuk térdig be van csavargatva széles sárga bőrszalagokba; sarujukon nagy fényes, csillagos sarkantyút viselnek s a lábfej széles, bársonnyal kipárnázott kengyelbe van dugva. Fegyverzetük részben a testükre, részben a ló nyergére van erősítve. A lovas hátán a tegez, mellén a kovácsolt, gombaformájú, cifra, állatalakokkal díszített kis pajzs, derékon kétoldalt széles, egyenes kardok. A nyereg baloldalán, hátul a puzdra, elől a nagyfejű, csillagos buzogány; jobboldalon hátul a szekerce, elől a rövid nyelű, szeges végű, karikás ostor. Veszedelmes fegyver gyakorlott kézben. Egy suhintással egyenesen kieresztve belevág a testbe, mint a kilőtt nyíl hegye s a visszarántásnál csúnya forradású, hosszú sebet szakít. Egy ügyes kanyarítással pedig körülcsavarodik az ellenfél nyakán, s úgy leránthatod vele a lóról, hogy észre sem veszi.

A csapat élén zászlós hadfi lovagol. A lobogó nyele a kengyelhez van erősítve, a szövetje nehéz piros selyemből való, kiterjesztett szárnyú keselyű van ráhímezve gazdag aranyszálból.

A zászlótartó előtt tizenöt-húsz lépésre két vezéralak halad. Szembetűnő ellentét van közöttük. A jobboldalon lovagló férfi nem tartozik a csapat nemzetségéhez. Már a lova is más fajta. Kappadóciai ménen ül; nehéz fegyverben maga is, lova is. A lova fejét, nyakát, le egészen a szügyéig fényes páncél takarja. A lovas mellét szintén, de nem olyan láncszemekből sodrott, mint a többieké, hanem sima érclapocskákból összeállított pikkelyféle. A páncél alól kipiroslik a római szenátorok piros tunikája. A fejét arannyal kivert római sisak fedi s lábszárai mezítelenek. Tojásdadalakú, ezüsttel kivert, nehéz bőrpajzsa a nyereg baloldalához van erősítve. Egyetlen fegyvere a rövid, széles, római pallos, aminőt a római gladiátorok viselnek.

A baloldali lovas a sereg vezére. Olajbarna arcú, alacsony termetű, széles vállú, zömök fiatalember. Sem a ruháján, sem a fegyverzetén nincs nyoma drágaságnak. A ló fölszerelése is egyszerű, fekete bőrből való. Ruhája egyszínű sötétbarna selyemszövetből készült, testhez simuló dolmányféle. Egyetlen dísze, ékessége a hátára leomló, remek párducbőr, amit a mellén széles fekete szíj tart össze. Páncélinge nincs, pajzsot nem hord s csak egy kardot visel: a baloldalon; nehéz, széles, egyenes pallost. Ha a csapatabéliek közé elvegyülne, közembernek vélnénk a vezérek társaságában.

Megállítja lovát, s nyergében fölemelkedve visszatekint az őt kígyózva követő óriás seregre. Apró, villogó szemeit társára veti s kissé gúnyos a hangja, amint mosolyogva megszólal:

– Hát itthon volnál, Aetius! Ilyen kíséret mellett, remélem, szívesen lát a császárnőd! Bonifatius uram, úgy látszik, nem lesz utadban. Mindenütt lesem őt Aquilleia óta. Azt hittem, Ravenna előtt elibünk áll. Most Rómánál vagyunk s híre-hamva sincs a nagy férfiúnak!

– Farkast emlegetsz, Attila! Tekints csak előre a kapu felé…

– Hm… Ha ez a te farkasod, úgy látszik, báránybőrbe bújt!

Az északi kapun lovascsapat tódult az érkezők elé. Elől tizenkét skarlátruhába öltöztetett, tollas sisakú fanfáros, a császári istállóból való hófehér méneken, utánuk egy praetori lovas cohors, a testőrszázad következett. Aztán jött tizenkét lictor a bírói hatalmat jelző vesszőköteggel. Utánuk a szenátorok és lovagok kíséretében Bonifatius jött, a volt afrikai helytartó s jelenlegi római fővezér, Aetius híres vetélytársa. A menetet egy centurió gyalogság zárta be. Aztán jött a tömeg, a kíváncsi, a bámészkodó, a minden pompáért, parádéért lelkesülő, ujjongó római nép…

A fanfárosok üdvözlő üdvrivalgása után Attila intésére oldalt kiváltak a sorból a hun tárogatósok. Az összehangolt római kürtök recsegő, ütemes hangjai után egészen idegenül, szinte panaszosan hangzott fel az első hun tárogató fölfelé menő mollfutama. Egy éles, szomorú fölsivalkodás, amit egyik tárogató átvesz a másiktól, végig az egész vonalon, a beláthatatlan messzeségig. Mintha az erdő vad madarai felelgetnének egymásnak.

Még hallatszott a távolból a hun kürtök üdvözlő szava, mikor a római küldöttség a hun vezérhez ért. A praetori cohors kétoldalt sorfalat állva, utat nyitott Bonifatiusnak és kíséretének.

Három lépésre állt meg Bonifatius lovával Attila előtt; jobb kezét üdvözletül szívéhez téve, ünnepélyes komolysággal szólalt meg:

– Császárom és császárnőm üdvözletét hozom Róma falai előtt. Üdvözlet küldődnek, jeles szövetségesünk, derék tábornokunknak, Rugasz{1} hun királynak! Üdvözlet néked Attila, az ő rokoni küldöttjének, császári uram és úrnőm örömmel várt vendégének! Jöttöd hírére oda hagyták ravennai udvarukat, hogy a jó és értékes szövetségest megilletően ősi császári palotájukban, a Palatínuson fogadhassanak. Üdvözöllek én is; Bonifatius helytartó, üdvözöllek fiatal hun vezér, kinek hadi bátorságáról már oly sokat hallottam.

Attila kissé hátraszegett fejjel, komoly arccal, a császári követre vetett, átható, szúró tekintettel hallgatta a beszédet. Mikor Bonifatius Rugasz hun királynak kelet-római tábornokságát emlegette, mintha gúnyos mosoly ült volna a szája szegletére. Kisimította homlokáról hosszú, vállára érő, hullámos hajfürtjeit, aztán érces hangon, kissé öblösen ejtve ki a latin szavakat, de folyékony, érthető beszédben válaszolt a követnek:

– Királyi bátyám, Rugacs nevében én is üdvözlöm császári uradat és úrnődet. Örömmel látom, hogy a ravennai udvarhoz küldött követünk figyelmeztetését megértettétek. Rugacs király Aetius helytartó útján kötött uraddal szövetséget, nem tűrheti tehát, hogy a római hadak élén más férfiú álljon. Az ő személye ismert és kedvelt királyi bátyám előtt. Mi értéke lenne szövetségeteknek, ha nem ő marad a birodalom vezető embere? Miután követeinknek Ravennában kielégítő választ nem adtatok, magam jöttem el Aetiusszal. Hiszen ismeritek egymást. A magam nevében én is üdvözöllek Bonifatius, Afrika helytartója.

Bonifatius, akit így nyíltan és szégyenteljesen megfosztottak a birodalom fővezérségétől, érezte a gúnyt Attila szavaiban. Hiszen éppen ő alatta veszett el Afrika…

Dacos tekintetet vetett Aetiusra.

– Üdvözöllek Aetius! Bár elfeledhetné neked Róma, hogy a mai napon idegen hadsereg élén jelentél meg kapui előtt! Hogy idegen hatalom erejével helyezkedsz bele a birodalom legfőbb méltóságába. Császári urunk és úrnőnk elfeledte, hogy egyszer már pártot ütöttél ellene: a bitorló Joannes mellé állván, de ne feledd el azt az esküt, amit ma a birodalomhoz és császári uradhoz való hűségre le fogsz tenni!

Hideg, megvető tekintettel fordult el Aetiustól, hogy Attilát a kíséretében lévő szenátorokkal megismertesse.

Eközben a nagy hun sereg beérte Attila előcsapatát. Elől drága ruhákba öltözött, gazdag fegyverzetű vezércsapat közeledett, élén Bere hadnaggyal.

Bonifatius aggodalmas tekintettel nézett a messze távolból kígyózó seregre. Fanyar mosollyal fordult Attilához:

– A kíséretedet hol szándékozol elhelyezni, uram?

Attila fölnevetett. Húszezer hun lovas nekik csak „kíséret”. Persze „hadseregnek” nem nézheti a római, hiszen vendégként fogadja.

– Furcsa emberek vagytok ti rómaiak! Nálunk az elhelyezés kérdése a vendéglátó dolga szokott lenni…

– Császári uram elkészíttette lakosztályodat a Palatínuson, vezéreidről is gondoskodtunk, hanem ez a temérdek szolga és állat…

– Nem szolga ez egy sem, amelyik fegyvert visel. A szolgák leghátul vannak a vezetéklovakkal és a társzekerekkel… Hanem légy nyugodt, Bonifatius! A sereg nem jön be Rómába! Most hangja parancsolóvá lett: gondoskodni fogtok róla, hogy vendégeitek a város kapui előtt marhában, borban, lovaik szénában, zabban hiányt nem szenvedjenek!

Odafordult a vezéreihez.

Bere! A sereg kint marad, tábort üt a városon kívül. Mondd meg a szabad hunoknak, hogy a római császár vendégei lesznek, nem fognak éhen veszni! Hanem hogy Hunniában ki ne csúfolják őket, amiért Rómában jártak s a várost sem látták, hát mindennap bejön kétezer ember a Campus Martiusra. Ezer napkeletkor, ezer naplemente idején. Minden hezáre{2} felelős érte, hogy emberei el ne kódorogjanak! Így ha tíz napot itt pihenünk, valamennyire sor kerül. A „nyalka legények – ez volt a testőrség neve – velem jönnek. Te is velem jössz, Bere! Torda is, Csát is! A hezárek is bejöhetnek, de mondjátok meg a szabad hunoknak, hogy amelyiket engedelem nélkül a városban érem, karót kap!

– Úgy lesz, ahogy mondod. Hanem összeköttetésül kiállíttatok a vonalon egynéhány tárogatóst, hogy az összehívó jelre a sereg bent lehessen.

– Megteheted, ha kedved tartja. Ne félj, nem bolond a római, hogy bajt hozzon a fejére!

Bere visszatért a kapitányaihoz, hogy velők Attila parancsát közölje. Néhány fiatal tiszt vágtatva indult vissza a sereghez.

A nap lemenőben volt. Utolsó sugarai ott csillogtak az óriás város templomkupoláin; kápráztató fényesnek, pompásnak tüntetve azt fel, a látvány nagyszerűségétől meglepett, idegen hadfiak előtt.

Attila megindította paripáját s indulást intett kezével környezetének. Most Bonifatius léptetett mellette, udvariasan jobbjára eresztvén a lelkében pokolba kívánt hatalmas vendéget. Aetius a kísérethez csatlakozott, a szenátorok és a hun urak közé vegyülve. Utánuk léptetett a nyalka hun testőrség, délcegen kihúzva magát nyergében valamennyi, s táncoló lépésre szorítva a fáradt fekete paripákat.

Aurélianus híres falait átlépve, az északi kapun áthaladva, ott voltak Rómában. A világ szívében, amelynek dobbanásaitól annyi évszázadon át reszketett a föld.

A falakon belől még jó darabon csak a szenátorok és lovagok kertektől övezett palotái következtek. Ez még csak Róma külvárosa volt, de ha az egyes paloták építkezési pompáját, a széles, tágas oszlopcsarnokokat, a ragyogó fedelű erkélyes tornyokat, a mesteri művészettel megalkotott, árnyas sétautakkal, csobogó szökőkutakkal díszített kerteket szemlélgették, máris a mese tündérországába képzelték magukat a délibábos puszta idekerült fiai.

Körülöttük ott hemzsegett a munkából hazatérő, vagy a kíváncsiságtól kicsalt római nép s szájtátva bámult az idegen fegyverzetű, napégette arcú, porlepett jövevények felé. Némelyik öregasszony még keresztet is vet magára láttukra. A sudár termetű, feketeszemű római lányok már nem olyan ijedősek. Csoportokba verődve, vihogva, csodálkozó fölkiáltások között bírálgatják a lovasokat.

– Ugyan, miféle szerzet lehetnek ezek?

– Uram bocsá’, micsoda állat lóg a hátukon végig!

– A lábukat meg térdig bőr borítja!

– Aztán két kard csüng az oldalukon!

– Hogy fel van csombékozva a lovaik farka!

– Bizonyosan az arénába hozatja őket a császár!

– A’ bizony meglehet. Látjátok, hogy római centurió kíséri őket?

– Gyertek, siessünk utánuk. Bizonyosan a Circus Maximusba viszik őket. A múltkor is volt ott egy ilyen csapat, mikor a császár Ravennából megérkezett, csakhogy azok egészen feketék voltak, aztán derékig meztelenek felülről is, meg alulról is.

– No hiszen szép fajzat lehettek!

– Remélem, ezeket kimosdatják estére. Csak rendel nekik a császár egy ingyen fürdőt a Thermákban!…

A nevetgélő, bámészkodó, kíváncsi tömeg szinte belefurakodott a menetbe s egy szép, nyúlánk, feketeszemű lány odakerült a hun testőrség sorai közé. Öreg anyja s egy férfikísérője, akiktől a tömeg elszakította, kétségbeesve kiáltoztak utána

– Ide, ide, Sylvia!… Istenem, mindjárt eltapossák!

A leány ijedt tekintettel nézett menekvés után, de jobbról is, balról is lovasok közt találta magát. Egyszerre csak érezte, hogy lábai alól elveszett a talaj. Egy izmos kar által derékon kapva, a következő pillanatban már ott ült a szélső hun testőr nyergében.

Villogó szemmel, nevető arccal nézett a leány szemébe, mikor a maga érthetetlen, barbár nyelvén megszólalt:

– No, rózsám! Akár le se teszlek a Tiszáig!

De azért csak letette. Oda a sikoltozó öreg anyja mellé, hanem előbb szájon csókolta vagy háromszor, jó csattanósan.

A római legény mord arcát meglátva, elhaladtában visszaszólt hozzá:

– Jobban vigyázz a szilvádra, öcskös, mert teremt’ uccse’, leszakajtom…

Eközben a menet elérte a Pons mulviust, ezt a hatalmas ívboltozatokban épített kőhidat, ahonnan már csak egy jó nyíllövésnyire kezdődik az igazi Róma.

Hej, hogy meresztgették a nyakukat ég felé a pusztai lovasok a három-négyemeletes házsorok között! Micsoda szűk, keskeny labirintusnak tűntek fel előttük a híres világváros legszélesebb utcái is! Pedig már ott jártak a capitoliumi főutcán, mi a nagy, tágas „római tér”-re vezetett. Hány díszes, oszlopos diadalív alatt kellett elhaladniuk, míg a főtér közepén elhelyezett, aranyozott mérföldmutató oszlopot elérték.

Ez az aranyozott oszlop volt a világ közepe. Ez igazolta a mondást, hogy minden út Rómába vezet. Innen indultak ki az utak a világ négy tája felé, mind egy-egy hatalmas diadalív alatt…

Ezen a főtéren emelkedtek a régi római Istenek legszebb templomai. A „Concordia” oszlopcsarnokos temploma; az egyetértésben lévő tizenkét főisten hatalmas alakjával; Vespasianus nagyszerű temploma; a bazilika zöld erekkel díszes, phrygíai márványból készült remek oszlopaival, Saturnus, Janus, Antonius, Faustina, Caesar és Vesta templomai. Most persze átadva a mindent meghódító kereszténység egy igaz istenének.

Ezen a téren voltak elhelyezve a régi pogány Róma legnevezetesebb középületei. A híres római polgárok emlékoszlopaival díszített óriás szónoki emelvény mellette a Graecostasis: az idegen követek csarnoka. Az óriás méretű államfogház… Itt volt a Regia, a letűnt nagyhatalom: a Pontifex maximus egykori hivatalos helyisége…

Ez a tér volt a híres „Forum romanum”.

Az aranyoszlopnál megállt a menet eleje s a kísérő hun testőrség, a praetori cohors s a római gyalogosok a tér három oldalán arcvonalba álltak. Egészen beesteledett.

Hirtelen erős fényesség támadt. Száz meg száz fáklya fénye világította meg a Palatínusról levezető útvonalat. A császári udvar jött hosszú, ünnepi menettel.

Legelöl a magister ceremoniae lépdelt, pompás, arannyal hímzett tógát viselve vállán. Utána a főkincstárnok, a főkamarás, az udvari főtitkár s a császári ház minisztere következtek. Aztán jöttek az udvari apródok, szám szerint huszonnégyen, valamennyien gazdag aranyozású, búzavirágkék tunikába öltöztetve.

Most három mennyezetes, selyemmel bélelt hordszék következett, mit aranypaszomántos, sárga-kék ruhájú rabszolgák emeltek.

Az elsőben Placidia ült, az anyacsászárnő. Jelenleg a császár kiskorúsága idején a birodalom feje. Negyven év körüli, szelíd tekintetű, magas, barna nő, akinek arcán valami mélabús, szenvedő vonás vonul végig, de ami nem tünteti el a hajdani szépség nyomát.

A második hordszék a császáré, III. Valentiniáné. Álmos nézésű, egykedvű, unott arcú, tizenöt-tizenhat év körüli fiatalember, akit láthatóan bosszant, hogy ezen ceremoniális kiránduláson ott kell lennie. Nagyokat ásít a hordszékében, s közben azzal mulatgat, hogy rövid, aranygombos pálcájával a palankinját vivő szolgák koponyáit kopogtatja.

A harmadik hordszéken viruló szép leány ül. Fekete ruhát visel, mint a fiatal kolostornövendékek, feje is fekete fátyolba van burkolva, ami alól több helyen kacéran kikandikál vörösbe játszó aranyszőke haja. Nevető arcú, villogó szemű, édes mosolyú fiatal leány ez, látszik rajta, hogy minden érdekli, minden mulattatja. Most is érdeklődő kíváncsisággal tekint a fórum felé, ahol a hun lovasság tömege feketéllik…

Ez a fiatal leány a császár testvér nénje, a római nép becézett kedvence: Honoria. Ahol ő megjelenik, virágot szórnak lába elé; elég a népnek, hogy az ő mosolygó, barátságos arcát megpillantsa, hogy a zsarnok uralom nyomorúságait elfeledve, ujjongó fölkiáltásokkal köszöntse.

Lehet, hogy nem tisztán szőkefürtös, szép arcocskájának szól ez a nagy népszerűség, hanem annak a nehéz farumnak, mi erre a fiatal, életvidor teremtésre nehezedik. Mindenki tudja Rómában, hogy Honoriának egy jóslat miatt le kell mondania a világ gyönyöreiről.

Az anyját, Placidiát, Honorius császár testvérét a Rómába betört góthok 410-ben fogságba hurcolták s egy éjét egy paraszt jövendőmondó vénasszony házában kellett töltenie. Ez a vén sibilla csudálatos dolgokat jövendölt meg a fiatal leány tenyeréből. Megmondta, hogy kétszer megy férjhez, hogy hosszú kalandozások és viszontagságok után diadallal kerül vissza honába, hogy fia császár lesz s ő maga is nagy birodalom vezető feje. De megjósolta azt is, hogy leányának férje meg fogja dönteni az ő és császári fia hatalmát…

Az előző jóslatok pontról pontra beteljesedtek, csak az utolsó van még hátra. Az udvari tanácsadók azt javasolták a császár feje fölött lebegő vész elhárítására, hogy a fiatal hercegnőt klastromi életre kell nevelni.

Még nem telt le a szükséges előkészület ideje, de már veszedelmesen közeledet, s Honoriának akkor magára kell öltenie a Vesta szüzek helyét betöltő római kolostor fejedelmi fátylát.

Most Ravennában él az apácaszűzek között, de mint a császár nővérének, míg a Megváltóval való végleges eljegyzése meg nem történt, az udvari ceremóniákon részt kell vennie. Oh, mily gyönyörtől dobban meg a szíve, mikor az udvari főceremóniamester palankinját a kolostor kapuja előtt megpillantja!… Hisz ez a szabadságot jelenti, hacsak órákra is! S ha ez a szabadság az udvari szertartásos ünnepség unalmai között telik is el!…

A menetet kétoldalt fáklyás rabszolgák kísérik. Eleje már lekanyarodott a fórumra, s a Janus-templom lépcsőzete előtt állapodott meg.

A templom oszlopcsarnokos lépcsőzetén fáklyás szolgasereg áll sorfalat. A lépcső legalsó fokán, teljes ornátusában, segédpapságától környezve, a római püspök várja a császári udvart.

Az udvari menettel egyidejűleg a templomhoz érkezik Attila is Bonifatiusszal és Aetiusszal.

Bonifatius egy lépést közeledve a császár felé, mély meghajlással, szívéhez szorított kézzel szólal meg:

– Császári uram és úrnőm! Parancsotokra íme megjelentünk magas színetek előtt. Rugasz hun király küldöttje, Attila vezér áll előttetek. Tekintsétek részéről az irántatok való legnagyobb tisztelet jelének, hogy a hazatérő Aetius praetor kísérőjéül szegődve, előttetek megjelenik s a jó szövetségesnek, a birodalom hű barátjának, Rugasz királynak hódolatát lábaitokhoz rakja.

Attila néma meghajlással üdvözölte az előtte álló császárnőt, de nem bírta leküzdeni az ajkára jött gúnyos mosolyt Bonifatius hízelgő udvaronc beszédének hallatára. „Csak bolondítsák egymást kedvükre”, gondolta magában. Mit bánta ő, milyen formát adnak az ő akarata végrehajtásának!…

{1} Görög íróknál: Rugasz, Rugilasz. Latinoknál: Rua vagy Ruga. Magyar mondák szerint Rova és Réva; Gyárfás a kunokról írt művében a hun vezérek és fejedelmek között a Rugacs nevet is fölsorolja; így valószínű, hogy a Rugasz, Rugilasz hun kiejtése Rugacs volt. Gyárfás szerint Rugacs fejedelem 426-ban uralkodott; idő tekintetében is azonos a görög írók Rúgásával. Jászkúnok története. I.köt. 331.lap.

{2} Így nevezték a hunok az ezer ember fölött parancsoló főtisztet. Lásd: Deguignes.