Rainer Maria Rilke

Auguste

Rodin

Fordította:

Szabó Ede

fapadoskonyv.hu

AZ ÍRÓK SZAVAKKAL HATNAK…

A SZOBRÁSZOK VISZONT TETTEKKEL

Pomponius Gauricus De Sculptura

(1504 táján)

THE HERO IS HE WHO IS

IMMOVABLY CENTRED

(A HŐS AZ, AKI CENTRUMÁBÓL KIMOZDÍTHATATLAN)

Emerson

Rodin magányos volt, mielőtt híressé vált. És a dicsőség jöttével, úgy lehet, magánya fokozódott. Mert a hírnév végtére is csak félreértések halmaza, felgyülemlőben egy-egy új név körül.

Nagyon sok ilyen tévedés tapad Rodinhoz, s hosszú, fáradságos munkába kerülne tisztázásuk. De erre nincs is szükség, mindez a név s nem a mű köré fonódik; a mű már messze túlnőtt e név csengésén és keretén, névtelenné tágult, ahogyan névtelen a síkság is vagy a tenger, amelynek egyedül a térképen van neve, a könyvekben, az emberek között – a valóságban azonban kiterjedés, hullámzás, mélység csupán.

Évek során át növekedett ez a szóban forgó mű, s ma is naponta nő, akár az erdő, óráról órára, szakadatlanul. El-elbolyongunk ezernyi dolga közt, ötleteinek, leleményének gazdagsága lenyűgöz, s önkéntelenül is kutatni kezdjük, kinek a kezéből sarjadt e világ. Eszünkbe jut, mily kicsiny az emberi kéz, mennyire fáradékony, s milyen kevés ideje adatott a tevékenységre. És látni vágyjuk azt a két kezet, amely száz helyett élt, kezek sűrű népeként kerekedve föl, napkelte előtt, e mű messzi útjára. Az érdekel, aki ura ennek a kéznek. Ki ez a férfi?

Aggastyán. És élete az elbeszélhetetlen életek közé tartozik. Valaha elkezdődött, s azóta is tart, hatalmas öregség mélyébe nyúlik át, s számunkra mintha sok száz éve el is múlt volna már. Nem tudunk róla semmit. Valamilyen gyermeksége bizonyára volt – szegénységben töltött, homályos, útkereső, tétova gyermekkor. És ez a gyermekkora talán még most is megvan, mert – amint Szent Ágoston mondja egy helyütt – ugyan hova is tűnhetett volna? Minden elmúlt óráját őrzi tán, a várakozás és elhagyatottság óráit, a kétely óráit s hosszú óráit a nyomorúságnak – semmit sem vesztett s felejtett el; olyan élet ez, mely fogytában is folyvást gyarapodott. Talán, mi mit sem tudunk róla. Ám úgy véljük, csakis ilyen életből fakadhatott ekkora bőség, az alkotómunkának ez a túlcsordulása – ifjú és erős csak az maradhat, nagy művek csúcsáig újra meg újra csak az ilyen élet magasodhat, amelyben semmi sem múlt el, s egyidejűleg és elevenen él minden. Jöhet még idő, hogy történetet koholnak ehhez az élethez is, bonyodalmakat, epizódokat, részleteket. Kiagyalják. Mesét mondanak egy gyermekről, aki gyakran az evésről is megfeledkezett, mert fontosabbnak érezte, hogy faragjon ezt-azt, rossz késsel, silány fába – s beiktatnak majd valamiféle, a jövendő nagyság ígéretét rejtő találkozást is a fiatalember napjaiba, egyikét azoknak az utólagos jövendöléseknek, amelyek oly népszerűek és meghatóak. A regében ez akár ugyanúgy szólhatna, ahogyan állítólag egy szerzetes szavai szóltak, csaknem ötszáz évvel ezelőtt, az ifjú Michel Colombe-hoz: „Travaille, petit, regarde tout ton saoul et le clocher à jour de Saint-Pol, et les belles oeuvres des compaignons, regarde, aime le bon Dieu, et tu auras la grâce des grandes choses.”{1} – „És nagy dolgok kegyelmét nyered el.” Talán ezt súgta, csak a barát szavánál sokkal, véghetetlenül halkabban, valami belső érzés a fiatalembernek, pályakezdése egyik keresztútján. Mert éppen ezt kereste ő: a nagy dolgok kegyelmét. Ott volt a Louvre, benne az ókoriak sok-sok ragyogó, déli égboltot, tengerközeit idéző szobra, s mögülük másféle, súlyos kőfaragványok bukkantak elő, ősrégi kultúrák örök üzenetei még meg sem született korok számára. Szunnyadó kövek hevertek ott, s érezni lehetett, valamely utolsó ítéletkor felocsúdnának tán – kövek: halandóságot nem ismerők, szobrok, mozgással vemhesek –, s mozdulatuk oly friss volt, mintha csak azért őriznék, hogy egy szép napon átadhassák egy odatévedő gyermeknek. És ez az elevenség nem a híres, a messziről szembeötlő művekben lüktetett; a figyelemre sem méltatott, az aprócska, a névtelen és számon kívül maradt műveket is ez a mély, benső izgalom hevítette, az élőlényeknek ugyanaz a gazdag és meglepő nyugtalansága. Még a csend is, ahol csend honolt, száz és száz egymást kiegyensúlyozó mozgásmozzanatból adódott. Akadtak kis figurák, kivált állatok, amelyek mozogtak, nyújtózkodtak vagy összehúzták magukat, s még az ülő madárról is tudhatta bárki, hogy madár – testéből magasba nőtt az ég, köréje dermedt –, szárnya minden egyes tollán sűrített távolok, kiteríthető, egészen naggyá bontható messzeség. S ilyenformán hatottak a székesegyházakon levő állatok is, álló vagy ülő helyzetükben, esetleg a pillérek gyámköve alatt kuporogva, satnyán, görnyedten s a tartásra túl tunyán. Kutyák és mókusok, harkályok és gyíkok, teknősbékák, patkányok és kígyók. Legalább egy mindegyik fajtából került. Mintha künn az erdőkön vagy dűlőutakon fogdosták volna össze ezeket az állatokat, s csupán e kőindák, virágok s levelek közé kényszerült életük alakítaná őket lassan át erre a mostani, s immár örökös formájukra. Voltak viszont olyan állatok is, amelyek már itt születtek, ebben a megkövesült környezetben, s nem is emlékeztek másfajta létre. Ők már egészen e felfelé törő, égbe szökő, meredeken magasba nyúló világ lakóivá váltak. Fanatikus, sovány testük alatt gótikus csontvázak sorakoztak. Tátott, rikoltó szájuk mint a süketeké, mert a harangok közelléte elroncsolta hallásukat. Tartaniok nem volt mit, csak épp kinyúltak, segítve a kövek felívelését. A madárformájúak úgy gubbasztottak odafenn a mellvéden, mintha voltaképp úton lennének, s csupán pihenni szálltak volna le ide, néhány száz évre, hogy a növekvő várost bámulhassák. Mások, kutyaivadékfélék, vízszintesen feszültek a légbe az eresz széléről, várva, hogy hányástól dagadt torkukon esővíz ömöljék. Mindannyian átformálódtak, alkalmazkodtak, életerejük azonban egyáltalán nem csökkent, ellenkezőleg: hevesebben, szenvedélyesebben éltek, örökkön tovább élték az őket létrehozó kor vakbuzgó, féktelen életét.

És aki látta ezeket az alkotásokat, érezte, hogy nem szeszélyből születtek, nem játékos kísérletek – új, nagyszerű formák kitalálása. A szükség teremtette őket. Nyomasztó hitük láthatatlan bíráskodásától félve folyamodtak az emberek ehhez a látható léthez, a bizonytalanság elől menekültek ebbe a megvalósult világba. Még most is Istenben keresték a célt, de már nem költöttek róla képeket, s nem próbálták ábrázolni őt, a nagyon távolit – jámborságuk abban nyilvánult meg, hogy minden szorongásukat és szegénységüket, minden aggodalmukat, s e kis lények minden rebbenését az ő házába vitték, az ő kezébe tették, az ő szívén pihentették el. Ez jobb volt a festésnél; mert a festészet is ámítás volt, szép és ügyes szemfényvesztés; valami valóságosabb és egyszerűbb dologra vágyódtak. Így alakult ki a katedrálisok különös szobrászata, a terhet viselők s állatok keresztes hada.

S visszatekintve a középkor szobrászatától az antikvitásba, sőt, azon is túl, kimondhatatlan múltak kezdetébe, nem úgy tetszett-e, mintha fényes vagy komor sorsfordulóin újra meg újra ez után a művészet után áhítoznék az emberi lélek, vágyainak vagy rettegésének eme egyszerű tárggyá-válása után, amely szónál és képnél többet nyújt, s többet a hasonlatnál és látszatnál…? Utoljára a reneszánszban fejlődött ki nagy szobrászművészet; akkor, amikor megújult az élet, amikor felfedezték az arcok titkát s a hatalmas, a növekedőben levő mozdulatot.

És most? Vajon nem olyan korszak jött-e újból, amely erre a kifejezésmódra törekedett, hogy hathatósan és nyomatékkal értelmezhesse mindazt, ami benne kimondhatatlan volt, zavaros és rejtélyes? A művészetek valamiképp megújhodtak, pezsgéssel, várakozással telítve életre keltek; miért ne lehetne éppen ez a művészet, a nagy múlt félelmében tétovázó szobrászat, hivatott arra, hogy megtalálja, amit a többiek tapogatózva és vágyakozva kerestek? Hátha segíthetne is egy koron, amelyet az gyötört, hogy szinte minden ellentét-ütközése láthatatlan síkra tolódott át. A szobor a test szavával szólt. És ezt a testet – mikor látták ezt utoljára? Viseletek rakódtak reá, rétegről rétegre, akárha mindig megújuló festés, de e kérgek védelme alatt, szüntelenül alakítva az arcon, a növekvő lélek megváltoztatta. A test más lett. Ha most fedezné föl valaki, tán ezer meg ezer kifejezést tartalmazna arra a sok névtelen, új jelenségre, ami közben keletkezett, s azokra az ősi titkokra is, amelyek, fölmerülve a tudattalanból, idegen folyamistenekként emelték ki csorgó arcukat a vér zúgásából. És ez a test az ókorinál nemhogy kevésbé lenne szép, de még sokkal szebbé is kellett válnia. Két évezreddel tovább tartotta kezében az élet, dolgozott rajta, figyelte s kalapálta éjjel-nappal. A festészet álmokat szőtt erről a testről, sugárkoszorúval ékesítette, s alkonyárnyba burkolta, elhalmozta minden gyöngédségével, minden rajongásával, virág leveleként becézte, s hullámként ringattatta vele magát – csak épp gazdája: a szobrászat nem ismerte még.

Íme hát a világraszóló, nagy feladat. S aki megállt előtte, hogy szemügyre vegye: ismeretlen; homályban élt, kezét a kenyérkereset foglalkoztatta. Teljesen egyedül állt, s ha netán igazi álmodó, akkor szép és mély álmot álmodhatott volna, senkitől meg nem értett álmot, ama hosszú, hosszú álmok egyikét, melyeknek révületében, mint egyetlen nap, iramlik el az élet. Ám ez a fiatalember, a sèvres-i porcelángyár munkása, úgy álmodozott, hogy ujja hegyébe szivárgott az álom, s ő rögtön a megvalósításhoz fogott. Érezte, hol kell kezdenie; benső nyugalma megmutatta neki a helyes utat. Már ekkortájt is megnyilvánul Rodin és a természet mélységes összhangja, az, amiről Georges Rodenbach, a költő, aki egyenesen természeti erőnek nevezi őt, oly szép szavakkal beszélt. Valóban: Rodinban van valami komor türelem, ami szinte névtelenné teszi, csöndes, fölényes béketűrés, valami nagy megadás és jóság, a természeté, amely a semmiből indul ki, hogy aztán nyugodtan és komolyan járja végig bőségbe torkolló, messzi útját. Rodin sem mert vállalkozni fák teremtésére. A csíránál kezdte, úgyszólván a föld alatt. És ez a csíra lefelé hatolt, gyökeret eresztett, egyiket a másik után, horgonyt vetett a mélyben, mielőtt még fölfelé csak egy parányi rügyet is hajtott volna. Ehhez időre, sok időre volt szükség. – Nem kell sietni – mondta Rodin, ha az a néhány barátja, aki hozzá szegődött, nógatta.

Akkoriban tört ki a háború. Rodin Brüsszelbe költözött, s napi igények parancsa szerint dolgozott. Megmintázott egy-két alakot különböző magánházakon, s több csoportot a tőzsde épületén, megalkotta Loos polgármester emlékművének négy nagy sarokfiguráját, az Anvers-parkban. Mindez csupán feladat volt, s ő lelkiismeretesen el is végezte, de nem érvényesítette bennük növekvő egyéniségét. Valódi fejlődése ezzel egy időben szabad óráiba, az esti órákba sűrűsödött vagy éjszakai magányos csendjében bontakozott ki, s évekig kellett így élnie, megosztva energiáját. Azoknak az erejével rendelkezett, akikre valami nagy munka vár, s azoknak a hallgatag kitartásával, akikre szükség van.

Miközben a brüsszeli tőzsdepalotán dolgozott, érezhette, hogy többé nincsenek már olyan épületek, amelyek magukhoz vonzanák a kőfaragás remekműveit, úgy, mint hajdan egy letűnt kor szobrászatának nagy mágnesei, a katedrálisok. A szobor magában állt – ahogy magában áll a kép is, a kép a festőállványon –, viszont nem is volt szüksége a falra, mint a festménynek. Tető sem kellett fölé. Tárgy volt, megállhatott a lábán egyes-egyedül is; jó volt, hogy egészen tárggyá lényegíthető, körüljárható s minden oldaláról megszemlélhető. S valahogyan azért mégiscsak különböznie kellett a többi dolgoktól, a megszokott tárgyaktól, hiszen azoknak bárki az arcába nyúlhatott. Valamiképp érinthetetlenné kellett változtatni, szentté és sérthetetlenné, elhatárolva a véletlentől és a kortól, amelyben magányosan és csodásan, látnók arcaként bukkant föl. El kellett nyernie a maga biztos, külön helyét, ahová nem önkény állította, hogy így a tér csöndes állandóságába és nagy törvényeibe kapcsolódjék. Úgy kellett az őt körülvevő levegőbe illeszteni, mint valami fali fülkét, olyan biztonságot és támaszt nyújtva neki, olyan fenséggel ruházva fel, ami puszta létéből, nem fontosságából ered.

Rodin tudta, hogy ez elsősorban az emberi test csalhatatlan ismeretén múlik. Lassacskán, fürkészve nyomult előre a test felületéig, s akkor egy kívülről felé nyúló kézbe ütközött, amely a másik oldalról éppoly pontosan meghatározta és korlátozta ezt a felületet, mint belülről a test. Minél tovább haladt a maga úttalan útján, annál inkább el-elmaradozott a véletlen, s minden törvényszerűség újabb és újabb törvényekhez vitte közelebb. Kutatása végül is erre a felületre irányult. A fény és a tárgy végtelenül sokrétű találkozásából állt ez, s kiderült, hogy mindegyik érintkezés más, és mindegyik érdekes. Az egyik helyen látszólag egybeolvadt a kettő, másutt mintha habozva köszöntenek egymást, a harmadik ponton meg tovasiklottak, idegenként válva el; s számtalan ilyen hely volt, és egy sem akadt köztük, ahol valami ne történt volna. Űr nem létezett.

Ebben a pillanatban fedezte föl Rodin művészete alapelemét, világának mintegy sejtmagját. Ez pedig a felület volt, a különböző kiterjedésű, különféleképpen hangsúlyozott, pontosan meghatározott felület – s ebből kellett létrehoznia mindent. Ettől kezdve ez lett művészete témája, ezért fáradozott, virrasztott és szenvedett. Művészete nem valami nagy eszmén épül fel, csupán egy csekélység lelkiismeretes megvalósításán, azon, ami elérhető volt, egy lehetőségen. Rodinban nem volt semmi gőg. Ehhez az alig észrevehető, nehezen megfogható szépséghez kötötte sorsát, mert ezt még áttekinthette, felidézhette és felhasználhatta. A másik, a nagy szépség akkor volt eljövendő, mikor már minden készen várta – ahogy az állatok is akkor mennek az itatóhoz, ha beáll az éj, és elül minden idegen zaj az erdőn.

Ezzel a felfedezéssel kezdődött meg Rodin voltaképpeni munkája. A szobrászat hagyományos fogalmai csak most váltak igazán értéktelenné számára. Megszűnt a beállítás, a csoport, a kompozíció. Nem látott mást, csak az eleven felületek tömkelegét, csak az életet – s a maga találta eszközökkel éppen ennek az életnek a kifejezésére tört. Az volt a cél, hogy úrrá legyen rajta, úrrá a gazdagságán. Rodin megragadta az életet, amely mindenütt felcsillant, amerre csak nézett. Megragadta a legkisebb helyeken is, megfigyelte, nyomon követte. Megvárta az átmeneteknél, ahol tétovázott, utolérte, ahol elfutott, és mindenütt egyformán nagynak, egyformán hatalmasnak és magával ragadónak találta. A test egyetlen része sem volt jelentéktelen vagy kicsiny: élt. Az az élet, amely az arcokról, akárha órák számlapjai lennének, könnyen leolvasható volt, és csupa utalás az időre – a testekbe szétszórtabb volt, nagyobb, titokzatosabb és örökebb. Itt nem színlelt, itt hanyagul mozgott olyankor, ha lusta volt, és ha büszke, hát büszkén; visszavonulva az arc színpadáról, levetette álarcát, amilyen volt, úgy állt a ruha színfalai mögött. Rodin felismerte, hogy korának világa itt összpontosul, éppen úgy, mint régen, a középkoré a székesegyházakon: titokzatos homály burkaként, az őt összetartó organizmushoz alkalmazkodva, annak a szolgálatába állítva. Az ember templommá vált, s ezer meg ezer ilyen templom volt, egyik sem hasonlított a másikhoz, és valamennyi élt. Most már csak épp azt kellett megmutatni, hogy egyazon istené mind e sok hajlék.

Évek jöttek, évek múltak, s Rodin csak rótta ennek az életnek az útjait, tanult – olyan alázattal, mint aki kezdőnek érzi magát. Kísérleteiről senki sem tudott, bizalmasa nem volt, barátja is kevés. Kenyéradó munkája hátterében ott rejlett a kialakuló életmű, várva a maga idejét. – Sokat olvasott. Megszokták, hogy Brüsszel utcáin mindig könyvvel a kezében lássák, de a könyv gyakran talán csak ürügy volt; így mélyedt önmagába, így merült el az előtte álló óriási feladatba. Ahogyan minden tevékeny szellemet, őt is sarkallta az az érzés, hogy beláthatatlan munka vár rá, s ez csak növelte, gyarapította erőit. S ha aztán kétségei támadtak, ha elbizonytalanodott, ha elfogta a születő művek szította roppant türelmetlenség, ha a korai halál félelme tört rá, vagy napjai nyomorral fenyegették – mindez csöndes, nyílt ellenállást váltott ki belőle, lelkében már konok erő és bizakodás élt, valami nagy győzelem begöngyölt lobogói várták a zászlóbontást. Talán a múlt segített rajta az ilyen pillanatokban, a katedrálisok hangja, hisz újra és újra kihallgatta, mit beszélnek. A könyvekben is sok minden akadt, ami őt igazolta. Most olvasta először Dante Divina Commediá-ját. Kinyilatkoztatásként hatott rá e mű. Látta egy másik nemzedék gyötrődő testeit, nap mint nap, folyvást: egy egész évszázadot látott, amelyről letépték a ruhát, látta egy költő hatalmas és felejthetetlen ítélkezését kora felett. Ezek a képek neki adtak igazat, és amikor III. Miklós pápa síró lábáról olvasott, tudta már, hogy van síró láb, van olyan sírás, amely mindenre kiárad, az egész emberre, s vannak könnyek, amelyek kibuggyannak a bőr pórusán. S Dantétól eljutott Baudelaire-ig. Itt nem harsant ítélet szava, a költő sem hágott mennyekbe, egy árny kezét fogva – ember hangja szárnyalt fel, valakié a szenvedők közül, magasan a többiek feje fölött zengett, hogy megmentse őket a pusztulástól. És e versek egyes részei szinte kiütköztek a szövegből, mintha nem is írva, de mintázva lennének; szavak, szócsoportok: megolvadtak a költő forró kezében; sorok: relief-tapintásúak; szonettek: kusza oszlopfőkkel ékes pillérekként komor gondolat terhét hordozók. Homályosan sejtette, hogy ez a művészet, ott, ahol hirtelen elhallgatott, egy másiknak a kezdetébe botlott, s ez után a másik művészet után sóvárgott; elődjének érezte Baudelaire-t, olyasvalakinek, akit nem tévesztettek meg az arcok, és aki a testek kutatója volt, mivel bennük nagyobbra nőtt, szilaj abban s nyugtalanabbul viharzott az élet.

Azokban a napokban örökre közel került e két költőhöz, eszmélkedésében belőlük indult ki, és hozzájuk tért meg. Amikor formát öltő művészete még csupa készülődés, amikor mindaz, amit elsajátított az életből, ismeretlen és senkinek sem jelent semmit – Rodin gondolatai a költők könyveiben kalandoznak, ott halmozzák fel múltjukat. Később, ahogy alkotóként újból érintette e témaköröket, alakjaik emlékként merültek fel saját életéből, fájóan és valóságosan, s úgy léptek át művébe, mintha ott lenne hazájuk.

Végül is, évekig tartó magányos munka után, megkísérelte, hogy előálljon egy művel. Kérdésnek szánta, a nyilvánossághoz. A nyilvánosság nemmel válaszolt. És Rodin ismét, újabb tizenhárom évre, visszavonult. Ezekben az években érlelődött, még mindig ismeretlenül, mesterré, saját eszközeinek korlátlan urává; szakadatlanul dolgozott, töprengett, kísérletezett, függetlenül a kortól, amely ügyet sem vetett rá. Talán ez a körülmény, hogy egész fejlődése így alakult, ilyen zavartalan csöndben, ez tölthette el később, a körülötte dúló harcok és művét ért támadások idején, azzal a hatalmas biztonságérzettel. Mikor kételkedni kezdtek benne, neki már semmi kétsége sem volt önmagát illetően. Mindez mögötte volt. Sorsa nem függött többé a tömeg helyeslésétől és ítéletétől – eldőlt az rég, s hiába hitték, hogy gúnnyal és gyűlölködéssel még megsemmisíthetik. Abban az időben, amikor kibontakozott, fülébe nem csendült idegen hang, sem dicséret, ami félrevezethette, sem ócsárlás, ami megzavarhatta volna. Amiként Parzifal: az ő műve is önnön tisztaságában nőtt fel, egyedül, a nagy, az örök természet ölén. Rodinhoz csak a munkája szólt. Szólt hozzá reggel, ébredéskor, szólt este: lassú utózengéssel halva el kezében, akár a félretett hangszerben a hang. Életműve ezért volt győzhetetlen; mert felnőttként jött a világra; nem születő-félben jelent meg, létjoga elismerését kérve, hanem diadalmas valóságként, amely létezik, amellyel számolni kell. Mint a király, aki hall róla, hogy birodalmában várost akarnak építeni, fontolgatja: helyes-e, ha engedélyt ad rá, tétovázik, s végül útra kel, hogy megnézze azt a helyet; odaér, s egy nagy, egy óriási várost talál, amely felépült, áll, mikéntha öröktől fogva állna, kész minden fala, tornya, kapuja – úgy érkezett el a tömeg, a hívó szó hallatára, Rodin készen álló művéhez.

Két mű határköve jelzi az érlelődésnek ezt a szakaszát. Kezdetét a Zúzott orrú férfi feje, végét meg egy fiatal férfialak, Az előidők embere, ahogy Rodin nevezte. Az Homme au nez cassé-i 1864-ben visszautasította a „szalon”. Meg is értjük, miért: hiszen érezhető, hogy ebben a művében már teljesen kiforrott, tökéletes és magabiztos Rodin stílusa; merész vallomás volt ez, nyílt semmibevevése azoknak a követelményeknek, amelyeket a még mindig uralmon levő akadémikus szépségeszmény támasztott. Hasztalan volt Rude szobrának, A zendülés istennőjé-nek vad mozdulata, harsány rikoltása a place de l’Étoile diadalkapuján, hiába formálta meg hajlékony állatfiguráit Barye, és Carpeaux Tánc-án is csak csúfolódtak, míg végül is észre sem vették többé, annyira megszokták. Maradt minden a régiben. Továbbra is a modellek, pózok és allegóriák szobrászata divatozott, az a könnyű, olcsó és kényelmes mesterség, amely beérte néhány szentesített mozdulat többé-kevésbé ügyes újraalkalmazásával. Ebben a környezetben már a Zúzott orrú férfi fejének is fel kellett volna kavarnia a Rodin későbbi művei nyomán kitört vihart. Mint ismeretlen egyén munkáját azonban valószínűleg úgy küldték vissza, hogy meg sem igen nézték.

Mi már érezzük, mi késztette Rodint ennek a fejnek, egy csúnya, öregedő férfi fejének a megmintázására, akinek elkínzott arckifejezése zúzott orra révén csak még fájdalmasabbá vált; az arcvonásokba zsúfolódott gazdag élet ösztönözhette, az, hogy ezen az arcon nem akadt szimmetrikus felület, nem ismétlődött rajta semmi, egyetlen pontja sem hatott üresnek, némának vagy érdektelennek. Ezt az arcot nemcsak hogy érintette leheletével, de minden ízében át is hatotta az élet, mintha úgy merítette volna a sors áramába egy könyörtelen kéz, akár a víz tisztító, maró örvénylésébe. Ha kézben tartjuk és forgatjuk ezt a maszkot, meglepődünk arcélei folytonos váltakozásán: egyik sem esetleges, határozatlan, egyik sem találgatás. Nincs ezen a fejen egyetlen olyan vonal, kereszteződés vagy kontúr, amit Rodin ne látott és ne akart volna. Szinte érezzük, hogy az egyik barázda előbb, a másik később keletkezett, két árok közt, amely átvág a vonásokon, éveket látunk, komor éveket; tudjuk, hogy némelyik jel lassanként, majdnem tétován vésődött be ebbe az arcba, mások puhán rajzolódtak ki, s egy-egy ismétlődő szokás vagy gondolat mélyítette el őket – és ráismerünk azokra az éles vájatokra, melyeket az álmatlan ember éber homlokába, madár csőreként, egyetlen éjszaka vághatott. Alig réved fel bennünk, hogy mindez egy arc terébe szorult, annyi súlyos, névtelen élet árad ebből a műből. Ha letesszük a maszkot, mintha torony hegyébe állnánk, s dimbes-dombos tájra nyílna kilátásunk, ahol a zegzugos utakon valaha népek tömege hömpölygött. És ha újból fölemeljük, olyan tárgyat tartunk magasra, amelyet, tökéletes voltát tekintve, szépnek kell neveznünk. Ám ez a szépség nem csupán páratlanul remek megmunkálásából származik. Az egyensúly érzéséből ered, egymást kiegyenlítő, mozgalmas felületeiből, abból, hogy felismerjük: ezeknek az izgalmas mozzanatoknak minden rezdülése magában a tárgyban kezdődik, s ott is ér véget. Ha az imént még meghatott minket sokszólamú kínjával ez az arc, rögtön utána azt is érezzük, hogy nem cseng ki belőle vád. Nem fellebbez a világhoz; önnön lelkében őrzi igazát, minden ellentmondását ott oldja békévé, s a türelme is nagy – elegendő minden nehézség elviseléséhez.

{1} Dolgozz, kisfiam, nézd a megrészegülésig Saint-Pol-de León harangtornyát is, társaid szép műveit is, szemlélődjél, szeresd a Jóistent, és nagy dolgok kegyelmét nyered el.