HEGEDÜS GÉZA

Az a májusi riadó

HŐSKÖLTEMÉNY PRÓZÁBAN

fapadoskonyv.hu

1

Az a májusi riadó!

Vörös dobokat vertek a dobverők. Újpesten és a Váci úton és Csepelen felsivított minden sziréna.

Pest falain harsogó plakátok:

FEGYVERBE! FEGYVERBE! FEGYVERBE!

Vörös zászló leng a budai vár kupoláján.

Valahol népbiztosok tanácskoznak.

Valahol hadtestparancsnokok tanácskoznak. Újpesten és a Váci úton és Csepelen leáll a munka. Minden gépteremben fellép egy-egy agitátor valahová a magasba, ahonnét mindenki látja. Beszél, figyelik.

Ahány gyár annyiféle szó, de ugyanaz az értelme:

FEGYVERBE! FEGYVERBE! FEGYVERBE!

Tegnap még piros zászlók alatt hullámzott az utcákon az emberáradat.

Tegnap örült és énekelt a város. Tegnap május elseje volt.

Másodikán utcákon és üzemekben és hivatalokban rángatózik a hír:

VESZÉLYBEN A TANÁCSKÖZTÁRSASÁG!

Valahol népbiztosok tanácskoznak.

Valahol hadtestparancsnokok tanácskoznak.

A falakon plakátok:

FEGYVERBE! FEGYVERBE! FEGYVERBE!

2

Egy hosszú asztal mellett azt mondja egy aggódó hang:

„Nincs katonánk!”

Egy másik:

„A tisztek árulók.”

Feláll az asztalfőnél egy férfi. Magas termetű, széles vállú, fekete bajuszú, haja kócosan hull a homlokába. Fekete ruhát visel, kemény gallért és kemény kézelőt, mint a tekintélyes polgáremberek.

Ha ő feláll, mindenki elhallgat. Ő a népbiztos. Ő hívta össze a tanácskozókat.

„A Tanácsköztársaságot a munkások teremtették, a munkások meg is védik, ha megvédhető.”

De megvédhető-e? – Van aki kérdi, van aki csak gondolja a kérdést.

„Ez katonai feladat, elvtársak.” – Azután felemeli az asztalfőnél keze ügyébe tett házitelefont:

„Kérem, küldjék be Stromfeld Aurél elvtársat.”

A fejek egyszerre moccannak meg, minden arc kérdően néz a népbiztosra.

Stromfeld? És elvtárs?

Mielőtt bárki kérdezhetne, nyílik az ajtó és belép az óriás termetű szőke férfi. Civil ruhában van, de minden mozdulata katonára vall.

A népbiztos elébe megy, és kezét nyújtja.

„Nagyon örülök, Stromfeld elvtárs, hogy felkeresett bennünket. Landler Jenő vagyok.”

„Önt keresem.”

A két férfi keményen kezet fog.

Egy hang valahonnét a szobából:

„Mit keres itt Ferenc József és Károly király vezérkari tisztje?”

Landler szava keményen kopog:

„Aki a veszély idején saját szándékából felkeres bennünket, annak itt van a helye közöttünk.”

Stromfeld mosolyog:

„Köszönöm, Landler… népbiztos…”

„Nem akar elvtársának nevezni?”

„Még nem vagyok egészen tisztában az önök elveivel.”

Megint egy hang valahonnét:

„Hát akkor miért keresett fel minket?”

A magas szőke tiszt körülnéz, minden arc kérdően tekint rá.

„Én magyar katona vagyok. Az én dolgom, hogy megvédjem a hazát, ha megtámadják. A hazát megtámadták. Önök védik. Tehát énnekem önök mellett a helyem. Van némi katonai ismeretem, talán hasznos lehetek.”

Valaki félhangon mormolja, hogy ez nacionalista szempont. De rámennydörög Landler hangja:

„Aki ma a proletár Magyarországot védeni akarja, annak a hazafisága az internacionalizmust szolgálja. Aki ma a proletár Magyarországot védeni akarja, az az én elvtársam. Stromfeld elvtársnak itt van a helye közöttünk.”

A vezérkari tiszt mosolygó arca komollyá, szinte meghatotta lágyul, fejét egy egész kicsinykét megbiccenti a fekete ruhás népbiztos felé.

„Köszönöm, Landler… elvtárs.”

Hírből jól ismerték eddig is egymást.

Dr. Landler Jenő már jóval a háború előtt nagy tekintélyű ügyvéd, köztisztelt jogtudós volt. A szegény emberek ügyvédje, aki az emberszeretet szenvedélyével állt ki bármikor, ha valakit méltánytalanság ért. Híres szocialista szónok lett idővel. Azt is tudni lehetett, hogy a kommunista párt egyik megalapítója.

Stromfeld Aurél az a nagyhírű császári és királyi törzstiszt, aki saját karrierjét szüntelenül kockáztatva állt szemben az osztrák hadvezetőség embertelenségével és magyarellenességével is. Nem közönséges hadvezető képessége folytán emelkedett az Osztrák-Magyar Monarchia vezérkarába. De sem osztrák generális, se magyar arisztokrata sohase kedvelte. Októberben, még tavaly, az őszirózsás forradalom után a katonai akadémia parancsnoka lett. De a Tanácsköztársaság győzelmekor elküldték: hiszen mégis császári vezérkari tiszt volt. És most, amikor itt van a veszedelem, lám, önként kereste Landler Jenőt, hogy felajánlja szolgálatát a Tanácsköztársaságnak.

„Ismeri a hadihelyzetet, Stromfeld elvtárs?”

„Amennyire kívülálló ismerheti…”

„Mit tenne, ha ön volna a Tanácsköztársaság vezérkari főnöke?”

„Mindenekelőtt behívnám katonának Újpest és Csepel munkásait.”

„A munkás még nem katona.”

„Ha a munkás a magáét védi és fegyvert kap a kezébe, három nap alatt jó katona lehet.”

,,És mi lenne az első teendő, ha rendelkezne egy munkáshadsereggel?”

„Van itt egy térkép?”

A térkép hamarosan előkerül. A fejek összehajolnak. Stromfeld az ujjával mutatja, hol állnak az ellenséges haderők.

„Vissza kell venni Miskolcot. Azután itt északkelet felé áttörni Oroszország felé. És ha ugyanakkor meg lehetne indítani mifelénk a forradalmi orosz seregeket… Ha itt, a felső Tiszánál találkozhatna az orosz Vörös Hadsereg és a mi hadseregünk… akkor…”

Egy kételkedő hang mégis közbeszól:

„Mi köze lehet a császári vezérkari ezredesnek a Vörös Hadsereghez?”

Stromfeld most megint mosolyog:

„Magyarországot ma csakis a Vörös Hadsereg védi. És hogy Magyarországot meg kell védeni – ebben az elvben okvetlenül társak vagyunk.”

Landler bólint, és mennydörgő hangján ezt teszi hozzá:

„Aki a kommunista Magyarországot meg akarja védeni bárki más ellenében, az minden kommunista elvtársa. Nem hiszem, hogy jobb vezérkari főnököt találhatnánk Stromfeld elvtársunknál.”

És most már Stromfeldé a parancsolás joga.

A munkásokból három nap alatt katonát kell formálni.

Három nap múlva indulni kell. Miskolc felé.

Miskolcon olasz tábornokok parancsolnak a cseh katonáknak. Az ország északi és keleti részén a cseh és a román burzsoázia seregeit francia és olasz tábornokok vezetik. Európa polgársága megrettent a hírre, hogy Európa legközepén akadt egy ország, amelynek proletariátusa megragadta a hatalmat, és odaállt a bolsevik forradalom mellé. A győztes polgári nagyhatalmak meg akarták fojtani ezt az országot.

De vörös dobokat vertek a dobverők. A gyárak ormán felsivított minden sziréna. Plakátok és agitátorok hirdették:

FEGYVERBE! FEGYVERBE! FEGYVERBE!

3

A népbiztosok nem aludtak.

Stromfeld nem aludt.

A munkások vörös zászlók alatt vonultak a laktanyák felé.

A laktanyaudvarokon éjjel-nappal folyt a gyakorlat. És öt nap után megindult az áradat Miskolc felé.

4

A dandárok élén a dandárnokok mentek. A régi katonai rangokat eltörölték. A csillagokat rég leszaggatták a blúzok nyakáról. A mundér csukaszürke, mint a Monarchia idején, de a katonák fején orosz mintára ellenzős tányérsapka. Tisztek nem voltak többé, csupán az egységek parancsnokai: szakaszparancsnokok, századparancsnokok, zászlóaljparancsnokok. A hajdani kuruc emlékek folytán alakították az egységbe fogott zászlóaljakból a brigádot, amelyet még régebbi magyar szóval dandárnak neveztek. Ennek a parancsnokát nevezte a fegyverre kelt nép dandárnoknak.

A parancsnokok szakaszparancsnoktól dandárnokig olyan emberek, akik végigharcolták a háború éveit, tehát akarva-nemakarva értettek egyet-mást a katonai teendőkhöz. Aki lovagolni tudott, lovat is kapott. Egykori huszárokból egész lovasdandárt is össze lehetett állítani. Tüzérdandárokat is szervezett Stromfeld. Ezek mind ismerték már a háborút. De a gyalogdandárok nagy része a gyárak munkásaiból állt, akiket a háború alatt otthon tartottak, hogy el ne akadjon a haditermelés. Ezeket a puskaport sose szagolt proletárokat tudta a Tanácsköztársaság a legmegbízhatóbb alakulatainak. Csakhogy ezeknek még nem volt semmiféle hadigyakorlatuk. De a magukét védték, saját – végre kivívott – emberségüket.

5

Vörös dobokat vertek a dobverők. Az élen a lovasdandár haladt. Nem túl gyorsan, nehogy a gyalogosok túlontúl lemaradjanak mögötte.

„Nóta!” – szólt hátra a dandárnok.

És felharsantak a trombiták, hangjukra a lovasok ajkán felszakadt a régi huszárének. Még a napóleoni háborúk hagyományozták a következő nemzedékekre. Jól ismerték a vörös lovasok, hiszen ezek mind huszárok voltak:

Harsog a trombita, riadoz a kürt már,

Puska dörög, kard csörög,

Bomba, ágyú mennydörög,

Mit késünk mi tehát? Lóra vitéz ezredek!

Harcpálmát a hadak győzedelmi közt nyerek.

Győzni tanult karom ontja rakásra

Ellenünk tömött sorát,

öldökölve táborát.

A gyalogosok nem ismerték ezt a nótát. A katonaviselt századparancsnokok megvárták, amíg a lovasok végigénekelték a magukét, s akkor ők a negyvennyolcas emlékek közül idéztek. Egyszer felhangzott ez:

Fel, fel vitézek a csatára!

A szent szabadság oltalmára,

Mennydörög az ágyú, csattog a kard,

Ez lelkesíti csatára a magyart…

De a másik gyalogdandárnoknak az volt a véleménye, hogy ez már idejét múlt nacionalista szöveg, és inkább azt a politikailag közömbösnek tetsző hajdani honvédnótát javasolta:

Ég a kunyhó, ropog a nád,

Szorítsd hozzád azt a barnát,

Míg a barnát szorongatod,

Azt a szőkét elszalasztod.

A katonák tétovázva énekelték. Mikor befejezték, egy ideig hangtalanul trappolt a véget nem érő menet. Csak a dobok peregtek és a szakaszparancsnokok kezdtek rá olykor a háborúban megszokott szövegre:

Bal-jobb-egy-kettő-bal-jobb-egy-kettő.

Hanem azután valahonnét a gyalogosok hátsóbb soraiból egy hang elkezdte:

Fel, vörösök, proletárok…

És egyszerre a munkásokból lett katonák ezreiből szakadt ki az ének, ez az ő nótájuk volt:

Fel, vörösök, proletárok,

Csillagosok, katonák…

Az éneklő menet áradt, áradt Miskolc felé.

Az ének hátulról indult és átvették az egymás előtt menetelő alakulatok, ezt harsogták a trombiták, riadoztak a kürtök. És már ezt énekelte a legelöl járó lovasdandár is:

Fel, vörösök, proletárok,

Csillagosok, katonák…

Valaki valahol a menetben azt mondta:

„Nemsokára már Gödöllőn leszünk.”

Gödöllő harminc kilométernyire van Budapesttől. Miskolc száznyolcvan kilométer. Ha egy nap csak harminc kilométert menetelnek, akkor hat napig is eltart az út. Volt, aki úgy gondolta, hogy ha napi hatvan kilométert tesznek meg, akkor három nap alatt ott lesznek. A lovasoknak ez nem is lenne sok. A lóvontatta ágyúknak sem. De gyalog megtenni napi hatvan kilométert… Stromfeld nem akart kifáradt sereggel támadni. Úgy gondolta és mondotta is, hogy helyesebb egy hét múlva győzni, mint három nap múlva vereséget szenvedni.

Landler egyetértett vele. Tudta, hogy az egész országot fellelkesíti vagy elcsüggeszti a proletár hadsereg első csatájának eredménye.

Ez a Miskolc felé áradó sereg volt a Tanácsköztársaság III. hadteste. Landler magára vállalta, hogy ő lesz a parancsnoka, ha Stromfeld mellette marad vezérkari főnöknek. Stromfeld vállalta a vezérkari főnökséget, amennyiben Landler lesz a fővezér. Az egykori jogtudós, a szegények ügyvédje, és az egykori császári és királyi törzstiszt egymásra talált, együtt vezették a magyar proletárok III. hadtestét Miskolc felé, hogy példát mutassanak az egész világnak.

6

A második napon Hatvan mellett táboroztak.

Tüzek is gyulladtak mindenfelé. Ezeknél melegítették a konzervet.

Kibontották a pokróckoszorúkat. Körülheverték a tábortüzeket.

Akik még nem ismerték egymást, ismerkedtek.

Nyéki Jóska már a bevonulás órája óta ismerte Baracs Pétert. Egymás mellett volt fekhelyük a laktanyában is, azóta is együtt menetelnek. Most is együtt melegítik a vacsorát.

A civil életben sose találkoztak volna.

Nyéki Jóska géplakatossegéd Csepelről. Baracs Péter egyetemista, nemsokára tanár lehet. Latin és magyar szakos tanárjelölt. Nyéki Jóska nem volt katona, mert hadiüzemben dolgozott és ezért felmentették, noha már két évvel ezelőtt rákerült volna a sor. Baracs Péter különböző vegyszerekkel szívbetegséget szimulált, ezért három sorozáson is alkalmatlannak találták. De most önként jelentkezett. Nyéki Jóska nagy termetű, vállas fiú. Szépen énekel, de inkább szájharmonikázik. Baracs Péter zömök, fekete hajú, fekete szemű fiatalember. Kenyérzsákjában könyveket hord magával. Nem sokat tudnak egymásról. Még nem volt sok alkalmuk beszélgetni. Mindketten gyanítják, hogy merőben ismeretlen az az élet, ahonnét a bajtárs ideérkezett, a közös tábortűz mellé.

A harmadik, aki melléjük heveredik, még idegenebb.

Századparancsnok.

Valamivel idősebb náluk. Csizmája van, mert ő lovon megy a század élén. Ez már katona volt azelőtt is.

„Baracs Péter.”

A bemutatkozás egyben felszólítás.

A századparancsnok nyurga, hegyes barna bajuszú férfi. Kezet fognak Baraccsal.

„Tolnaváry Alfréd.”

Nyéki Jóska csak felüti a fejét, a név valami tőle nagyon távoli világot sejtet. Baracs Péter elneveti magát:

„Ugyancsak dzsentri neved van.”

Az meg vállat von:

„Hát még ha úgy mutatkoztam volna be, hogy vértescsanádi Tolnaváry Alfréd. Az apám vagy a bátyám hozzátette volna a nemesi előnevünket is.”

„Hogy az ördögbe kerültél ide?”

A századparancsnok hátán fekve elnyúlik a pokrócon, és mintha a sötét magasságnak mondaná:

„Négy éve élem ezt a poklot. Három hónappal ezelőtt még főhadnagy voltam. Nekem elegem volt abból, amit az atyafiságom ezer év óta csinál itt.”

A konzerv megmelegedett. A századparancsnok hátizsákjában volt egy flaska szilvórium is. Körbekínálta.

7

Akit tegnap ismertünk meg, akivel együtt menetelünk, annak könnyen elmondunk olyasmit is, amiről nem beszélgetünk a régi barátokkal.

Én is meghalhatok holnap, ő is meghalhat holnap, ha élünk, se látjuk többé egymást – kimondhatunk hát mindent előtte, ami a szívünket nyomja. Nem is neki, magunknak mondjuk, de jobban lehet mondani, ha van rá hallgató.

Nyéki Jóska kezdetben idegenkedik a csizmás-bajuszos századparancsnoktól. Ez nem is burzsuj, ez valami földesúr. Csak most éppen mindenre mérges, mert sokáig volt a fronton.

„Ne gondolja a főhadnagy úr, hogy idehaza nem volt pokol…”

„Nem vagyok főhadnagy, és úr az öregapád.”

Ha indulattal mondaná, talán még veszekedés is pattanna ki belőle. De hangsúlytalanul lebegnek a szavak, még szomorúság is bujkál bennük.

„Talán elvtársamnak tiszteljem?”

Ezt se indulattal kérdezi Nyéki Jóska, csak éppen egy kicsit gúnyosan.

Baracs Péter olyan hallgatagon feküdt, mintha aludnék már, de most beleszólt:

„Ha a vezérkari tiszt lehet Stromfeld elvtárs, miért ne lehetne a főhadnagyból Tolnaváry elvtárs? Te hogy akarsz szólítani engem?”

„Mi a keresztneved?”

„Péter. Anyám Petikének szólít. A barátaim Petrusznak. Az a nő, akihez vissza akarok majd menni, Baracskának nevez.”

„Baracska?”

„A vezetéknevem: Baracs. Baracs Péter, latin-magyar szakos tanárjelölt. Üres óráiban ókori szövegek műfordítója.”

Tolnaváry az orrán keresztül hümmögve nevet:

„Azt hiszem, Marx nem éppen ilyennek képzelte a proletárokat.”

„De Peti mégis elvtárs” – vág a szóba Nyéki Jóska. – „Ellógta az urak háborúját. Ismeri Marxot meg Engelst. Eljárt a munkásgyűlésekre. És most önként jelentkezett.”

„Akkor engedd meg, hogy én is Petinek nevezzelek. És majd magyarázd el nekem, hogyan kell elvtársnak lenni, ha nem annak született az ember. Mert ha valaki nem született úrnak, azt mi nem szerettük befogadni. De azt hiszem, ti majd mások lesztek. Remélem, hogy ti nem hisztek az eredendő bűnben.”

Baracs felkönyökölt.

„Ha én Peti, akkor te Frédi. És ezt a mérges prolit nevezd nyugodtan Jóskának, ha nem félsz, hogy ő is visszafrédiz téged.”

Tolnaváry fél szemmel mosolyog Nyéki Jóskára, az meg elneveti magát.

„Szegény fater mindig azt hajtogatta, hogy rosszul jár, akihez az urak kedvesek. De azt mondjátok, hogy ti már nem vagytok urak. Van még egy korty abban a flaskában?”

Tolnaváry szilvóriuma megint körüljárt.

„Szegény fater, hogy csodálkozna, ha látná, amikor egy tiszt úrral meg egy tanár úrral parolázok.”

Baracs Pétert birizgálja, hogy meg kellene magyarázni az ikes ige helyes használatát. Mit szólna Jóska, ha kijavítaná a szavait, hiszen úgy kellett volna mondania, hogy az a szegény fater „csodálkoznék”, és az se helyes, hogy „parolázok” – a nyelvtan szerint az ikes ige egyes szám első személyben így hangzik: „parolázom”. – De visszaparancsolja a kikívánkozó tanári megjegyzést. Majd ha győzött a forradalom, akkor kerül csak sorra a nyelvtan. Előbb Miskolcot kell visszavenni, utána jöhet a roham a nyelvtan meghódítására. Tolnaváry fejében más ütött szeget Jóska szavaiból. „Szegény fater.”

„Édesapád nem él?”

„Még tizenötben, Gorlicénél. Ő nem dolgozott a hadiüzemben. Őt nem mentették fel.”

„Mennyi idős volt?”

„Harminchét. Én vagyok a legidősebb…”

„Hányan vagytok?”

„Négyen voltunk.”

Most egy ideig csend következik. A tűz hunyókálni kezdett. Körülöttük már aludtak. És Nyéki Jóska egyszerre olyasmiket mondott, amikre gondolni se szeretett. Régi barátnak nem mondotta volna. Baracs Pétert három napja ismeri. Burzsujfiú, de úgy látszik, elvtárs lett belőle. Ez a Frédi meg úgy kérdezősködik, mintha érdekelné. A szilvóriuma is éppen eléggé erős volt.

8

„A mutter harminchat éves volt. Én tizenhét. Akkor már felszabadult segéd voltam. De nem adhattam minden fillért haza. Italról, dohányról könnyen lemond az ember. De a nőről nem lehet lemondani. Az a nő már asszony volt. Az ő férje is elesett. A férje villamoskalauz volt. Amikor elvitték, Zsófi állt be a helyére. Zsófi, úgy hívták. A villamoson ismertem meg hajnalban, amikor munkába mentem. Olyan szőke volt, hogy amikor megláttam, nem is gondolkoztam, szájharmonikázni kezdtem a peronon. Azt a nótát, hogy „Szépasszonynak muzsikálok”. Zsófi lármázott, hogy tilos a villamoson zenélni. Az utasok nevettek, én meg azt mondtam, hogy neki muzsikálok, mert olyan szép szőke haja van. Mégsem engedte, csak éppen elfelejtette kérni tőlem a jegyet. Véletlenül másnap is találkoztunk. Nem is véletlenül. Én már hajnal előtt a megállónál voltam, és vártam, hogy jöjjön az a villamos, ahol a pótkocsiban ő a kalauz. Megint rákezdtem, megint nem engedte, de megint elfelejtette a jegyet. Harmadik nap már beszélgettünk. Én még nem tudtam, hogy a fater elesett, ő már tudta, hogy a férje meghalt. Volt egy kisgyereke is. Rámaradt az anyósa is, ki tehetetlen öregasszony volt. A fiúk elkerülték, mert mindenki fél az olyan özvegytől, akinek gyereket is, anyóst is el kell tartania. És ha senkije sincs egy fiatalasszonynak, ráfanyalodik a kamaszokra is. Különösen, ha pénzt is kap tőlük. Ne gondoljatok ti most csúnya szavakat… Derék asszony volt Zsófi: kisgyerekét és beteg anyósát tartotta, és ehhez nagyon kevés volt a fizetése. Később, amikor az anyósa meghalt és már csak a gyerek volt, akit tartani kellett, akadt férje is. De akkor nem. És én nagyon szerelmes voltam belé. És ezért nem adhattam haza a mutternek, amit kerestem…”

Nyéki Jóska beszél, halkan, de megállás nélkül. Sokszor újra meg újra végiggondolta a történetet. Kikívánkozott belőle. Azt se nézi, figyelik-e, hallgatják-e. Körös-körül már sokan alszanak, a tüzek hunyni kezdenek, távolabbról őrváltás pattogó hangja, odafent májusi csillagos ég, körös-körül sötétség, körös-körül pokrócba burkolódzó emberi testek, most még mind élő test, emlékező test, gondolkodó test, reménykedő test, alvó vagy éber test, idegeikben érző és értő lélek.

Nyéki Jóska halkan beszél.

Baracs Péter hason fekszik és felkönyököl, úgy figyel. Tolnaváry Alfréd a hátán fekszik, a csillagokat nézi, úgy figyel. Zubbonya mellső zsebéből cigarettás dóznit vesz ki. Fekete bádogdoboz, még a fronton osztogatták, egyszer karácsonykor. Egy-egy cigarettát nyújt a bajtársaknak. Hosszú Princessas. Baracs szótlanul elveszi. Nyéki Jóska beszél, észre sem veszi a szívnivalót, úgy látszik, nem is dohányos. A másik kettő már füstöl, úgy figyel. Nyéki Jóska beszél.

„A mutter 36 éves volt. Velem mindig veszekedett, mert nem adtam haza elég pénzt. A húgaim meg a kisöcsém még gyerekek voltak, nem kerestek, csak ettek. Mit bántam én?! 17 éves voltam és szőke szeretőm volt. A gyárban is felvágtam vele. Megtudták otthon is. A mutter rikácsolt a méregtől, hogy odahordom hát a pénzt. Csúnya szavakkal nevezte Zsófit, mire én is gorombán feleltem. A mutter fenyegetett, hogy majd ad nekem a fater, ha hazajön. De nem jött haza. Nemsokára piros cédula jött, és az volt ráírva, hogy Nyéki Lajos patrujfürer hősi halált halt a hazáért.