SZABÓ DEZSŐ

Az elsodort falu

I. kötet

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I. Az örök falu

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

II. Ilona napja

1.

2.

3.

4.

5.

6.

III. Fekete gyertyák

1.

2.

3.

4.

5.

IV. Judit

1.

2.

3.

4.

5.

V. A világtalan falu

1.

2.

3.

4.

VI. A meglódult világ

1.

2.

3.

4.

VII. A halál szüretén

1.

2.

3.

O voi, ch’ avete li’ intelletti sani,
Mirate la dottrina che s’asconde
Sotto il velame de li versi strani.

DANTE, INFERNO IX. 61&NDASH;63.

I. Az örök falu

1.

Az öregasszony az asztalhoz ült. Nem evett. Maga elé bámult. Nem látott. Alsó ajka meg-megremegett. Nem beszélt.

Az öregúrban már három napja készült a vihar. Tegnapelőtt már kivörösödött a halántéka. Tegnap már egy kortyra itta ki roppant poharát s olyan ajtókat nyitott, hogy látszott, hogy a lelkét szellőzteti vele. Ma már kidobbant meglódult szíve nekisúlyosodott lépteiből, s fel-felhorkant, mint egy bántott vadkan.

Miért volt dühös az öregúr? Dühös volt a maga dühéért is, huszonnyolc év lebunkózott reménységéért, a szorongásért, hogy talán fajának végső csődje előtt áll. De dühös volt a fájdalomért: szenvedni látni ezt az öregasszonyt, ezt a minden minden napon átszeretett vén csontot, szótlanul, panasz nélkül, mint egy beteg háziállatot. És mert egész test-lelkével sajnálta, nagy dühös szavak jöttek ki belőle:

– Az Istenedet, hát már megint el akarsz kergetni hazulról? Három napja olyan képet vágsz, mint a fancsali feszület. Hát mitől félsz? Tudod, hogy nem eszem meg a drágalátos fiadat. Te nevelted, most teljék benne a kedved.

– Csak hadd legalább, hogy lélegzetet vegyen. És ne bántsd az önérzetét. Tudod, hogy ő is Böjthe, egyszer már elkergetted a szavaiddal.

– Hát majd rimánkodni fogok a nagyságos úrfinak. Elkergettem! Én kergettem el! Mert a makacs disznó egyszer egy évig elkóborolt, mert az apja megrótta, hát elkergettem. Majd komplimentéket vágok a kedves fiadnak azért, hogy huszonnyolc évig sárba dobtam a ráköltött pénzt, hogy öreg fejjel szégyellenem kell, hogy reményeim voltak.

– Valaminek történnie kellett. Mi nem értjük őt, sohasem értettük egészen.

– Hát itt a baj, a fene egye meg a megértését és azt is, aki a modernséget kitalálta. Engem értett mindig az apám, én is az apámat, s az apámat is értette az apja. Mert józanok voltunk becsületesek, s nem ficamodott ki a lelkünk. Értettük egymást, mint ahogy egyik egészséges ember érti a másik egészséges embert. De az úrfi már diák korában tele volt mindenféle nehézséggel. Persze, neked ez tetszett, neked ez poézis volt, mintha efféle modern nyavalyatörés lett volna Petőfiben, pedig az a poézis. Most megeheted a poézisedet. Akit én nem értek, az vagy beteg, vagy nem becsületes ember, vagy mind a kettő. Hogy álljak jót azért, akibe nem tudok belelátni.

– Jancsi mindig szerette a földet. Hiszen te is csak gazda vagy tizenöt év óta. Csak az apját követi, ha gazdálkodni fog.

– De én előbb főszolgabíró voltam, és húsz évig szolgáltam a megyét! Én előbb dolgoztam, akartam s csak azután pihentem, mert egy Böjthének a gazdálkodás csak pihenés. És te véded őt, mikor a te repülő álmaidat puffantja le olyan embertelenül. Ezért gyömöszöltük belé életünk minden reménységét, tojtattuk, szórtuk a pénzt a tanítására, hagytuk éveken át külföldön kóricálni, hogy az utolsó Böjthe most ráírja a parancsot vén szüleire: hazamegyek, paraszt leszek, nincs ambícióm, a földnek fogok élni. Az egész megye röhögni fog, s én még rimánkodjam neki, hogy ne fájtassa a kedves kis bábikáját, mellyel megrúgott.

Az öregasszony nem felelt. Nem akart gyújtókat dobálni ebbe a felizzó lélekbe, s az ő öreg lelkének fájt legjobban a kérdés: mi lelte ezt a szelíd, mesehallgató szemű nagy gyermeket, hogy a hosszú éveken át teleírt táblát egyszerre egy felrázott mozdulattal tisztára törölte? Micsoda fájdalom vagy ijedtség rántotta vissza a megtárt kapunál ezt a gigásznak szabott hatalmas fiút, aki arra látszott teremni, hogy mindent elbírjon és semmitől sem rettenjen vissza? A két öreg fájó szorongással tipegte körül ezt az olvashatatlan lelket.

Ez a kínzó érzés nem most kezdődött. Böjthék már Attila korában nőttek a Székelyföldből, de miszticizmus, metafizika s túltengő lélek sohasem kezdte ki ezt az acélfajt. Protestánsok voltak a protestantizmus előtt, s Kálvin csak tudatossá tette előttük azt, ami nekik olyan természetes volt, mint a lélegzetük. Józan, erős faj volt, letörhetetlen a küzdelemben, nyitott szemű a tanácsban. A munka életük természetes kibomlása volt. Valaha egész Csik, Udvarhely és Háromszék megye tele volt a családdal, most már csak az öreg Böjthe Mihály egyetlen fia, János jelentette a jövőt. A família ősidőktől megyei embereket, papokat és katonákat termett, s a Böjthe pár az utolsó csillag hatalmas felragyogását remélte. A gyermek földerős, gazdag étvágyú test és mohó étű lélek, eszével tótágasra állította tanárait, kikben a felriasztott jós legalábbis miniszterséget kukurikolt a fiúnak. A gyerek éppen olyan könnyen hajította magába a tudományt, mint amilyen könnyen mázolta a földhöz iskolatársait. De mikor hazajött, vakációkon az újból csecshez kapó gyermek húsos mohóságával vetette magát az anyaföldnek, cselédre káromkodott, marhára kurjantott, szántott, vetett, kaszált, aratott, mint két paraszt béres. Egyszer aztán, tizenhat éves korában, a kamasz évek nagy testi forradalma után, hirtelen és különös változás állott be. Ez a nagy zengő, napos ifjúság egyszerre elkomorodott, a bőven kirügyező szavak befelé hervadtak, a beszélő szem elnémult, visszafelé mélyült, s az eddig kitárt élet sötét csukott ház lett, mely mellett hűvös nyilallott az emberekbe. Egy nagy árnyék állt az öregek s a gyermek közé s ennek az árnyéknak a hidege mind jobban átdidergett az öregek életén. Ekkor történt, hogy valami különös szó miatt az öreg nyaklevest ígért a fiának, s az akkor egy évig nem jött haza, még a vakációkat is akkor még élő nagynénjénél töltötte. Mikor visszajött, egy teljesen átalakult, komoly, szelíd, engedelmes, nagyon jó férfi – gyermek jött vissza, aki most már mindent tudott tűrni, és semmiért sem mutatott bántódást. De a kimondott akarata kilőtt nyíl volt, mely minden akadályon átfúrt, s amelyet irányától eltéríteni nem lehetett.

Óh, mennyi jövőt rajongott ebbe az elhomályosuló fiúba a két öreg! Ők, akik napról-napra látták feltelni ésszel a két nagy olvasó szemet, akik látták felzsendülni csodálatos hajtásait a szavakba bomló léleknek: minden reményre jogot, minden lehetőséget valóságnak éreztek s főispán, miniszter s más nagy szavak harangoztak a feltóduló álmokon keresztül. És milyen királyian szűzies, munkás volt-e komoly gyermek fiatalsága. Hogy bomlott remekbe teste, diadalmas felszökése az erős emberhúsnak, mely évezredes szakadásban ontotta a földerős, derűs, akaró emberi életet.

És aztán egyszerre ez a nagy homályosság szállt rá erre a gazdagon zuhogó életre. A gyermekkacagás, az arc és izmok játékos finomsága, a bőr örvendő felcsillogásai lehalványultak róla. A fejlődő lélek dús kiözönlése szavakban megszűnt. A tegnapi gyermekre egyszerre egy komoly férfi merevedett. Valami komoly megilletődés és mély elálmélkodás látszott ezen a mély arcon, mint akik elé valamelyik damaszkuszi úton elébe toppant a kinyilatkoztatás. De ez a beárnyékoltság nem a fiatal vér beteges melankóliája volt. Az akarat és a tett érintetlen maradt. Az erős munka és a cél, úgy kellett ennek az izmos életnek, mint a felgyűlt jókedvnek a kurjongatás.

Most aztán erős egyetemi tanulmányok után, s hogy keresztül-kasul kóborolta Európát, az öregek megkapták a villámütéses levelet. Hogy most már hazajön, eleget tanult, hogy jó paraszt lehessen, nincs semmi ambíciója, nem fog semmi pályára menni, a városnak feléje sem néz, paraszt lesz az ősi faluban, az ősi földön, amíg ő is visszatér rögnek a rögök közé.

Az öreg Böjthében a keserű szavak sodrán újból felközelgetett a zivatar. Bántotta az is, hogy vigasztalás helyett csak marcangolni tudja ezt a remegő öregasszonyt. Érezte, hogy ki kell mennie, hogy ki kell szöktetnie magát a várószoba szorongásából.

– Ki kell mennem a malom rétjére. Küldd a sárga kocsit a nagyságos úrfiért. Aztán cirókáld ki rajta a szívedet, amíg én oda vagyok. Mondd meg neki, hogy rendeltem névjegyet a számára. Bessenyői Böjthe János, paraszt. Mondd meg neki, különben…

Akkor már künn volt. Az öregasszony tovább ült a leürített asztalnál. Fiatalon maradt, nagy melegítő fekete szemei – mint egy imádságos könyvbe – előre meredtek. Szép, széles ajakán megdermedt sírás volt. Nagyon öreg és nagyon gyermeki volt a szája.

Nem is a meghiúsult álmok fájtak neki, a görögtüzes, elvesztett jövő. Hanem az a végtelen szorongás, hogy ez a belőle szakadt egyetlen élet egyszerre idegenné, olvashatatlanná veszett. Hiszen ez is halál volt, mindennap új frissességgel kínzó halál. Hogy várta mindennap, hogy ebből a távoli, fölényesen jó és királyian engedelmes fiúból egyszerre előbukkan a régi gyermek, vérének, húsának, álmainak diadalmas folytatása. És mindennap új siratással kellett siratnia a régi holtat.

Mi történt ezzel a fiatal élettel? Milyen bánat vagy csalódás árnyékolta el ezt a szép fiatal homlokot? Miért nem lehet ez az ő bánata és csalódása is, hogy győzelmesen anya lehessen minden vereségen keresztül. Öreg, szelíd, rendezett lelkében széttapogatott, mint egy tiszta vén almáriumban, de nem lelt feleletet.

Maga tipegett ki az istállóhoz, hogy kiadja a parancsot. De tíz perc múlva már elfelejtette, hogy künn járt s kiküldte a belső cselédet, hogy indítsa el a kocsit. A nagy fogadószoba egyik ablakához ült, honnan le lehetett látni a szélesen kanyargó útra. Nézett hosszan, csak egy dolgot, egy ott nem levő dolgot látó látással.

A legközelebbi vasúti állomás egy jó órai kocsiútra van. Megvolt három óra, mikor az öregasszony szívébe beledobbant a közeledő kocsi. Oh, ha az ő régi gyermekét hozná vissza!

A fiú belépett. Jegenye termetét lehajtotta anyja keze felé. Mikor a hosszú csók után ismét felegyenesedett, nagy, anyja-féle, mély szemeiben valami nedves elfényesedés volt, s mögötte széles folyással jóság, emberi jóság folyt.

– Nem fáztál meg, lelkem!

– A szél csípős, de legalább kiverte fejemből a hosszú vasúti utazást. Hol van az édesapám?

– Mindjárt jön, csak a malom rétjére nézett ki. Falsz valamit?

– De mennyire! Nem akartam a vonaton enni, tartogattam haza az éhségemet. A régi jó éhségem hoztam vissza.

Felszolgáltak. Az öregasszony hallgatagon nézte enni ezt a nagy fiút. Milyen egyszerű minden mozdulata. Sem egy Kárpáthy Zoltán, sem Kossuth, sem Damjanich, még csak egy Ugrón Gábor sem bukkan ki az egyszerű, nyugodt mozdulatok közül. Szótlanul, mohón eszik, csak az ételnek élve, mint egy elfáradt paraszt. Pedig milyen hőskölteményre szabott alak, milyen győzelemre termett homlok.

Szeretett volna valamit kérdeni tőle. Kérdést, melyben átlophatná magába fia megbújt lelkét, hogy jó meleg anyai vérével rokonná melegítse. De valami különös félelmet érzett ez előtt a hatalmas fiú előtt, s ügyefogyottnak talált minden feljövő szót.

János bevégezte ebédjét. Szép széles szája zsírosan vöröslött s szemeiből új, vidám fénnyel jött ki a megelégített élet. Egyáltalában a régi melankólia eltűnt erről az erejét tudó arcról. Egy hatalmas pohár vizet küldött az étel után, ujjaival megbabrálta fogait, felállott, s megrázta magát, mint egy napon hevert szelindek:

– Milyen jó itthon!

Ez a mondat széles meleg áramban hozta vissza az öregasszonyba régi, bátor, napsugaras anyaságát. Odament a nagy fiúhoz, szép barna arcát megveregette és a régi meleg szavakat előbabrálta: – Te csacsi, te nagy csacsi.

És mert künn egyszerre feldöngtek az öregúr földrengető léptei, sietve, ijedt kérőn tette hozzá: Vigyázz, mert haragszik az öreg. Csak ne ingereld, tudod, hogy nem sokáig tart nála.

Az ajtó egy rántással teljes szélességre nyílt. Az öregúr megállott a küszöbön. Nagyon hetyke igyekezett lenni, de nagy, eres kék szemeiben csak szomorúság volt. Sötét arca a márciusi széltől s a felmozdult indulattól izzott, mint egy öreg bronz istenség.

János hozzáment, átölelte, kezet csókolt, megcsókolta. Az öreg nem szólt, nem mozdult, mintha félt volna, hogy a legkisebb mozdulata apává zökkenti, s minden keserves szeretetével átöleli ezt a szép erős fiút.

– Hazajöttem örökre, édesapám. Most csak adjon elég tennivalót s én leszek a legjobb bérese.

Mély, fiatal hangja átjárta az öreget, mint egy tavaszi harangzúgás. Az öreg kétségbeesetten kapott lehulló haragja után, de csak szomorúság s valami nagy melegség akadt a lelke ügyébe. Odament az asztalhoz, leült egy hatalmas karszékbe, odatapadó tágas szemmel nézve a fiút és szólt:

– Ülj le!

János leült vele szemben. Az öregasszony az asztalfőre ült, mintha elnökölte volna a két férfi beálló beszédét. Most már – nem tudta, miért – nem félt. A szobában nagy nyugodtság terjedt szét. Az öreg szólt:

– Hát – és itt azt akarta mondani: nagyságos úrfi, de a póz befelé csuklott e megnyilatkozó percben – hát, téged mi lelt, fiam?

– Miért kérdi, édesapám?

– Miért kérdem? Még te csodálkozol! Hát egészen természetesnek találod a bolondériádat? Huszonnyolc évig remegünk érted, tervezgetünk szegény vén anyáddal, megtöltjük bolond vén fejünket képviselőséggel, miniszterséggel s mi a franccal és te egyszerre csak odabököd a szegény öreg bolondoknak: fütyülök az álmotokra, nincs ambícióm, paraszt leszek. És még ő csodálkozik, ha kérdést tesz az ember.

A fiú lecsitító jó türelemmel felelt, s hangja olyan volt, mintha kényeztetett gyermek felé hajolt volna a szavaiban:

– Nem csodálkozom, édesapám, és értem az apámék megütődését. De nem tehetek másképp. Különben is, a föld volt mindig a mi értelmünk. Politika, katonaság, tudomány csak kirándulás volt nekünk. Innen indultunk ki, és ide jöttünk vissza.

– Legalább nyolc-tíz évet töltene közszolgálatban! Mit mondanak majd. Az utolsó Böjthe már letört huszonnyolc éves korában. Mit feleljek, ha kérdik, hogy mi lappang az őrültséged mögött? Mikor én sem értem, mikor én is és szegény, öreg, anyád idegenek vagyunk neked.

– Csak egy kis türelmet kérek, édesapám. Én értem az édesapámék csalódását, s nekem is fáj a fájdalmuk. De majd a közös munkában hozzá fog szokni apám a paraszt fiához.

– Ő érti a mi fájdalmunkat! Megértem! Megértem! Ez az ő modern frázisuk. A fészkes fityfene egye meg a megértéseteket! Nekünk öklünk volt, vagy ölelésünk, ők megértenek. Megértés! Ez a modern eunuk-úrfik műfallosza. Mi a nyavalyát érünk mi a te szép megértéseddel, mikor mi nem értünk téged? Mi lelt, mi bántott meg? Épeszű úri fiatalember nagy ok nélkül nem bolondul meg máról holnapra. Éveken át zabálja a betűt s a világot, és aztán feldagadt beggyel hazajön elbutulni. Ki fogja ezt megérteni? Ki fogja elhinni, hogy nem valami gyanús vereség lappang a dolog mögött?

– Semmi lappangó oka nincs édesapám és éppen most jött meg a jobbik eszem. Szeretem a földet, és szeretem a falut: ennyi az egész. Ez olyan egyszerű, hogy minden paraszt belülről megérti. És talán a sok tanulásom sem volt hiába. Talán jobb fogok tudni lenni tőle, és messzebb látok ezekben a szegény emberekben. A magyar falunak pedig nagyon sok jóságra van szüksége.

Nyugodt, tágas szavai úgy hullottak alá, mint az őszi diófa levelei, hogy széles melegségükkel befedjék a földet. Az öregasszony a szemeivel is hallgatta, a füleivel is nézte ezt a hódító vállú, erős, barna fiút, amint egyszerű, nagy szerelmi vallomását teszi a földnek. És öreg, tipegő lelkét valami nagy nyugodtság párnázta körül. Talán mégis az van jól, amit ez az erős, nyugodt fiú akar. Az ő nyílt szemei látják az utat. Mintha katedráról, templomban hulltak volna ezek a komoly, hitvalló szavak a lelkébe. Valami nagyon mély erő, múltból izmosodó biztos jövő volt a hangban és a szavakban.

Az öregúr elnémult. Hiába nyúldosott szét magában, nem találta a dühét. Az ősi faji emlékezés feltolult még izmos, falusi gerincén, s mintha minden rög és minden gyökér énekét hallotta volna. Nagy ígéret s a folytatódás győzelme áradt ki ebből a herkulesi fiúból, s visszakapcsolódva az ő vén teste diadalát érezte-e fiatal testben. Megilletődött s valami győzelmes fájdalmat érzett, mint az új napnak feltépett barna földtáblák előtt. Hallgatott.

Messziről, az udvar mélyéről, egy bágyadt kukorékolás, mint egy hervadt pipacs nyílt fel a levegőbe. Azután még egyszer, azután harmadszor. Valami emlékeztetés, valamire hívás volt elnyúló rezgésében. János vette a kalapját, s tréfásan odatartotta arcát az öregúr elé: – Most meg, édesapám, pofozza ki rajtam a haragját. Ne kíméljen, sokat elbírok. Megyek egy kicsit szétnézni a faluban. De ha visszajövök, azzal ne büntessenek, hogy nem kapok vacsorát, mert nagyon éhes tudok lenni.

Kiment. A két öreg hallgatott. Mégis: nagyon-nagyon fiuk volt nekik ez a fiú.

2.

Gyermekes, ugráló léptekkel ment, mint egy gyermekóriás, ki sziklákat dobálni siet. Kiparancsolta a látást szemeiből, hogy majd a templomdombon egy ölelésben lássa meg a falut. Nem kívülről fog az bemenni a szemeibe. Élete mélyről fog felmerülni s kivetődni a téres világba vére szerinti, álma szerinti egyetlen valósággá.

Aztán egyszerre fenn volt a templom mellett, mely úgy állott a cinterem apró fejfás sírhalmai között, mint egy szőrehullatott öreg, kopott elefánt. Előtte, elfolyva a völgyi folyó hosszában, kiloccsanva a síkság szélére, volt a falu. Az örök falu.

Mögötte hegyek hegyekre torlottak egészen a határszélig, melyeknek ez a templomdomb utolsó, elgyengült kiáltása. Rajtuk a tölgy és fenyves haragos epikája, végtelent lélegeztető végtelen erdő. Erdő, mely nem mozdulatlan, álló valami. Hanem nyüzsög, rohan, megostromolja a felhasadó sziklákat, s egy-egy felrohant fenyőszála mint kiszakadt győzedelmi hajrá szökik az égnek. Innen szakadnak a nagy árnyékok, melyek ráfeküsznek a falura és sápadttá teszik a földért aggó embereket s a földből növő életet. És innen jönnek a széles tenyerű vad szelek, melyek hideg szegeket vernek a kifeszített, elítélt emberekbe.

Micsoda nyomorult falu, micsoda végzetesen örök falu-falu ez! Rög, kő vályog, burján az elmúlás futó darabjai, itt összeadnak egy örökkévalóságot, mely mindig ugyanaz, s mit az idő nem tud tovaharapni. És ugyanazok az emberek is: meg-megújuló buborékai a szomorú földnek, mely robotolja az örök folytatást.

A hegyekből hitvány, sárgás patakféle folyócska omlik, mely átkényszergi a falut, s piszkos vizében megringatja a beléje hajló nyomorúságot. Mentében sűrűbben, jobbra-balra, felcsimpaszkodva a hegyek oldalaira, vagy elszórva a síkság szélén, nyomorult, zsindelyes vályogos, faviskók. Mintha a rühes föld felhólyagosodott pörsenései volnának, melyekből fáradt ember-bogarak ténferegnek ki: új és új nedvet marcangolni ki a kipumpolt földből. A viskók között, távol egymástól, öt úri lak nyugodt bizakodása. Az egyik az övék, a legpompásabb a képviselőé. A többi három: a jegyző és a pap lakása; a harmadikban már a zsidó lakik.

A falu körül, fel-felgyámoltalankodva a beteg, sárgás dombok oldalaira, aszott, kétségbeesett, erőltetett szántóföldek nyúlnak. Lenn a síkságon mégis ígérőbb a föld és lélegzetesebb a horizont. A folyó partján, a faluban gyéren, de ott, hol a folyócska eltehénkedik a síkra, egymásba kapó sűrű füzek vad mitológiája bomlik. Hogy benne volt az ő tömött lelkében ez a füzes, s milyen emberien valaki volt minden fája. Az egyik különálló, komor, zömök, hallgatag. Szélnek azért sem rándul, viharnak azért sem jajgat, gőgös, dacos és mozdulatlan. Ez az öreg Toldi, ki az örök balek magyar meglopott aratását duzzogja. A másik nagy szakállú, tántorgó, ezerkarú. Minden kölyök szélre hadonászik, visít, átkozódik. Ez az öreg Lear, ki a megcsúfolt emberi jóságot toporzékolja szavakká. Egy másik fiatal, finom mint egy kibontott lányhaj árnyéka, sárga hátraeresztett hajjal, meztelen fehér térdekkel. A nap nem tud megválni tőle, s a lehullott estében odaragadt sugarak melegsége reszketi körül. Ez Laura, ez Júlia, ez Ophélia, az örök vágyódás, az örök folytatás tragikus, finom múlandóságai. És mindenik fa mély kútja az életnek csordultig tele emberrel, dermedt szimbólumai a sokféle embercsodának.