KOCKÁS PIERRE

(NAGY KÁROLY)

Az ördög

cimborája

fapadoskonyv.hu

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

ELSŐ FEJEZET

Egy király, két légionista, három érthetetlen dolog és több lopott tárgy. Egy életveszélyes csirkefogó és egy három-csőrű pávián. Megölheti-e a hadügyminisztert egy ábrándos, kék szemű lány? Felelet: Ez nem csupán ábránd és szemszín kérdése…

A király tűnődött még egy darabig, hogy aláírja-e az okmányt, vagy nem. Végül hirtelen elhatározással döntött: nem írta alá. Ehelyett felállt az asztal mellől, két tétova lépést tett, népére gondolt, és borongósan felsóhajtott. Ez a nagy uralkodók sajátsága. Ha a népükre gondolnak, borongósan felsóhajtanak. Ezek után óvatosan körülnézett, villámgyorsan ellopott egy töltőtollat, egy fél gramofonlemezt és két kombinált port, majd panyókára vetette vállán a királyi palástot, és kilépett az ablakon.

Ami viszont nem a nagy uralkodók sajátossága?

*

Magam is belátom, hogy amit itt elmondtam, kissé szokatlan és bizonyos tekintetben érthetetlen. Egy író azonban megengedhet ilyesmit magának, különösen akkor, ha további mondanivalói szokványosak és érthetőek. Ez esetben előbbi hibáit a közönség elnézi.

No jó, de hogy nézheti el nekem előbbi hibáimat a közönség, ha őszintén bevallom, hogy ami ezután következik, még sokkal szokatlanabb és érthetetlenebb lesz?

Pedig így van. Készüljenek el rá, hogy a szokatlan és érthetetlen dolgok egész sorozata következik.

Ezekben a napokban belső szolgálatot teljesítettünk az orani városparancsnokságon. Vannak katonák, akik teljesen érthetetlenül, vágyódnak az ilyen szolgálatra. Ezekkel bajtársi szeretetem és tiszteletem külön hangsúlyozása mellett közlöm, hogy hülyék. A belső szolgálat a legnehezebb és legfelelősségteljesebb dolog a világon. A belső szolgálatra beosztott légionista valami gyanús átmenetet képez egy dinamittal színültig töltött hadianyagraktár előtt álló őr és egy lakáj között.

Mi is képeztünk.

Az orani városparancsnokságon akkoriban nagy volt a forgalom. Valami óriási fontosságú ügyben folytak a tárgyalások, állandóan magas rangú katonatisztek, diplomaták, kémek, kémelhárítók és meghatározatlan minőségű hölgyek adták egymás kezébe a kilincset.

Miniszterek szaladgáltak fel és le a szőnyeggel letakart széles lépcsőkön.

A pálmakertben megfigyeltem egy államtitkárt, aki valami ősbozót alatt ült és sírt.

És általában rendkívül furcsán viselkedtek itt az emberek. Lorre barátom például becsületszavával erősíti, hogy látott egy hölgyet, aki prémmel díszített estélyi ruhájához magas szárú, sarkantyús csizmát viselt. Ehhez képest igen kecses mozdulattal púderezte az orrát.

De beszámolhatok én más furcsaságokról is. Hogy mindjárt egy egészen vaskos dolgon kezdjem, szinte leesett az állam a csodálkozástól, mikor a löncs alatt ráismertem régi parancsnokomra, az unott arcú, álmos hangú, vontatott beszédű, de zseniális Gogoin hadnagyra, aki pincérruhában éppen kiszolgált egy hadseregszállító termékkereskedőt.

Hozzátartozik még a meglepetések sorozatához az a furcsa felfedezés, amely miatt annak ellenére, hogy régi, kipróbált katona vagyok, mégis kiejtettem kezemből a puskámat. Pedig őrségen álltam.

Őrségen!

És legfeljebb azzal vigasztalhatom magam, hogy más is kiejtette volna kezéből a puskáját, ha látja, hogy régi barátunk, a kis, kövér Gombolyag, a rég nem látott zsebtolvaj, karon fogva vezeti a szupéhez a gyarmatügyi miniszter feleségét.

Gombolyag!!!

És miközben az asztal felé lépkednek szélesen, nyugodtan, cseveg, időnként megigazítja a frakknyakkendőjét, olykor egy-egy pillantást vet a mellényzsebéből elővont aranyórára, amelyben a tegnap elutazott légügyi attasé feltétlenül a sajátjára ismerne, az asztalnál ülve nagyokat hahotázik, elbájolóan társalog, s amikor valamit bizonyítani akar, kihúzza zsebéből a portugál nagykövet zsebnaptárát, néhány szót jegyez bele a dán hadbíróság elnökének arany csavaros ceruzájával, mivel pedig borzasztóan izzad, többször előveszi a montadori herceg címeres selyem zsebkendőjét, és megtörölgeti vele homlokát. (A saját homlokát.)

És közben ilyeneket mond:

– Haha! Ez nagyon elmés volt, kegyelmes asszonyom! Átkozottul elmés marhaság volt!

Csak tudnám, hogy egy-egy ilyen mondat után miért nem rúgják ki azonnal.

No, mindegy. Fél óra múlva leváltanak bennünket, és akkor utánajárhatunk ennek a sok érthetetlenségnek. Közben egy operaénekesnő kinézésű termetes dáma lépked el mellettem, bemegy egy öltözőszobába, ahol holtbiztosán tudom, hogy nincs senki, tíz perccel később pedig ugyanebből az öltözőszobából kijön a marokkói szultán első szárnysegéde.

De hogy került be? Én okvetlenül láttam volna, ha bemegy.

Gyorsan az ajtóhoz osonok, és alig észrevehetően kinyitom. Látom, hogy egy csomó női ruha hever a földön, költői rendetlenségben.

Nagyot nyelek. Köszönöm, ez elég. Sőt kezd határozottan sok lenni. Utóvégre mindennek van határa. Hát mi van itt? Álarcosbál?

Végre leváltanak bennünket. Lorre nyomban mellém lép, nem szól egy szót, de látom a szemén, hogy ugyanolyan elégedetlen a fejleményekkel, mint én.

– Legelsősorban a frakkossal kell beszélni – mondja csöndesen.

Megértem. A frakkos alatt nyilván Gombolyagot gondolta. Elindulunk, hogy megkeressük a frakkost, ami egyáltalán nem könnyű dolog ebben a labirintusszerű palotában. Másfél óráig keressük, de nem találjuk. Arra igazán nem merünk vállalkozni, hogy a gyarmatügyi miniszter feleségénél érdeklődjünk iránta.

Később egy percre mégis felfedezzük, amint egy sarokban áll a pálmakertben, és két infánsnőnek csapja a szelet. Sajnos másodpercek alatt eltűnik ismét, és most már nem is kerül elő.

Dühösen lemegyünk a szuterénben levő kis szobába, ahová a belső szolgálatok idejére elszállásoltak bennünket. Az ágyamon, a párnára tűzve egy cédulát találunk. Felveszem. Elolvasom.

Hülyék! Mit lófráltok állandóan a sarkamban? Csak nem képzelitek, hogy a magamfajta úriember grófi barátai szeme láttára szóba áll piszkos légionistákkal? Lógjatok meg egy óra múlva, és gyertek el a Háromcsőrű Páviánba. Ott várlak benneteket.

Fogadjátok nagyrabecsülésem kifejezését, és vagyok általában a legkevesebb tisztelet nélkül

Gombolyag úr

Ui.: Mellékelten a szalmazsákod alá tettem az iraki nagykövet kézelőgombjait. A nagykövet ugyanis tegnap elutazott, de ma váratlanul visszatért, tehát nem hordhatom.

Mindenesetre vigyázz, mert nincs kizárva, hogy házkutatás lesz.

Gombolyag úr

Második ui.: Mielőtt jönnétek, nézzetek szét, hogy nem láttok-e véletlenül egy feltűnően csinos, szőke lányt, akinek szelíd kék szeme van és le akarja szúrni a hadügyminisztert.

Gombolyag úr

Harmadik ui.: Dögvész arra, aki nem jön egy óra múlva a Háromcsőrű Páviánba. Igaz, most jut eszembe, hogy jobb lesz, ha Lorre is elteszi valahová máshová a derékalja alá rejtett csomagocskát, amely az olasz tengerészeti miniszter aranybonbonniérjét tartalmazza. Ugyanis a miniszter is visszaérkezett váratlanul, és nem tartom kizártnak, hogy csakugyan házkutatás lesz.

Gombolyag úr

Lorre-ra néztem. Remegett a dühtől.

– Természetesen – mondtam – elmegyünk a Háromcsőrű Páviánba! Mert különben dögvész reánk!

Bólintott.

– A dögvésztől eltekintve is oda kell mennünk! Sajnos, ez a Marconi még nem találta fel a drótnélküli távolból pofozót!

– Értem! – mondtam helyeslően. – A kis kövéret verni akarod!

– Sőt, rúgni is! – ismerte be. – Te nem?

– Dehogynem! Teljes erőből! Hogy úgy mondjam, habozás nélkül és lelkesen!

Egy kis rendet csináltunk a szobában, aztán futólag leitattunk egy lakájt, és megkérdeztük tőle, nem tudja-e véletlenül, ki az az alacsony, kövér, frakkos úriember, aki a gyarmatügyi miniszter felesége mellett ült a szupénál?

– Dehogynem! – felelte. – Hogyne tudnám! Morenius herceg!

– Úgy? Tehát Gombolyagból váratlanul és minden átmenet nélkül herceg lett. Hát ez egyre szebb lesz. Kezdjük egy kicsit unni ezt a sok titokzatos dolgot.

Végigsiettünk a folyosón, amely a palota lakószobáihoz vezetett. Éppen akkor nyílt ki a legszélső lakosztály szárnyas ajtaja, és egy hölgy lépett ki rajta. Szembejött velünk, és Gombolyag leírása alapján azonnal ráismertünk. Feltűnően szép, szőke leány volt, nagyon ábrándos, kék szemekkel, karcsú, magas alakjára estélyi ruha simult, kissé ideges volt és nagyon sietett.

– Úgy látszik, itt lakik! – mondta Lorre, és a szoba felé intett, ahonnan a lány kilépett.

A szőke, kék szemű lány ezalatt végigsietett a folyosón, és megállt egy másik ajtó előtt. Kulcsot vett elő a zsebéből, kinyitotta az ajtót, és belépett.

– Tehát nem itt lakik, hanem ott!

– Na jó – mondta Lorre –, de akkor mit keresett itt?

– Nyilván valami ismerősét látogatta meg! – feleltem. Lesiettünk a lépcsőn, és elindultunk a hátsó kijárat felé.

Barátomon azonban láttam, hogy erősen foglalkoztatja valami. Mikor már éppen ki akartunk lépni a hátsó kapun, egyszerre megállt és visszafordult.

– Nem tudok így elmenni! – mondta. – Valami iszonyúan fúrja az oldalamat! Gyere!

– Hová?

– Ne kérdezősködj, csak gyere! Valaminek utána kell járnunk!

Követtem. Ismét felsietett a lépcsőn, amelyen az előbb idáig jutottunk. Végigment a folyosón. Én a nyomában. Megállt a legszélső szoba ajtaja előtt. Innen jött ki néhány perccel ezelőtt az ábrándos szemű, szőke lány.

– Te! – mondta Lorre. – Nekem meg kell néznem, ki lakik ebben a szobában, ha addig él is az illető! Átkozottul kíváncsi természetű vagyok!

Vállat vontam.

– Hát nézd meg! Ne tekintsd akadálynak, ha csakugyan addig él is az illető!

Az ajtóhoz lépett, óvatosan lenyomta a kilincset, és tenyérnyi rést nyitott. Egy pillantást vetett a szobába, és hallottam, hogy a fogán keresztül szívja a levegőt. Benéztem a feje fölött, és lágy bizsergést éreztem a nyakcsigolyámban.

– Hm!… – mondtam. – Úgy látszik… addig sem él!…

A szobában egy óriási, legalábbis három méter hosszú és másfél méter széles, úgynevezett diplomataíróasztal tetején feküdt az ősz hajú, ősz szakállú, aranykeretes szemüvegű hadügyminiszter.

Meggyilkolták.

*

A Háromcsőrű Pávián igen kellemes kocsma volt, a régi kikötőhöz vezető egyik mellékutcában. Belső helyiségeit csak úgynevezett nehéz fiúk látogathatták, akiknek mindegyike igazolhatóan legalább öt évet ült. Aki ezt nem tudta kellőképpen bizonyítani, az, mint megbízhatatlan, legfeljebb a külső helyiségben foglalhatott helyet, ellenkező esetben ki volt téve annak, hogy halállal végződő súlyos testi sértés éri.

Fogalmam sincs róla, hogy Gombolyag hol vehette az álruháját, amellyel egy jó lelkű bányász külsejét biztosította magának. Ott ült egy sarokasztalnál, aranyvégű cigarettát szítt, Atkinson kölni szaga áradt a fehérneműjéből, és szemmel láthatóan elfelejtette lehúzni ujjáról a bokharai rádzsa gyémántgyűrűjét.

Mikor meglátott bennünket, kedélyesen vigyorgott, és köpött.

– No, csakhogy itt vagytok! Nem szeretek ilyen alakokra sokáig várni!

Meglehetősen komor hangulatban voltunk, és így tettünk néhány élesebb megjegyzést. Lorre kissé el is ragadtatta magát, mert fenyegetően meglóbált egy kétliteres sörösüveget, és félreérthetetlen célzást tett arra, hogy a kezében tartott tárggyal szétzúzza a tisztelt előtte szóló történelmi nevezetességűvé vált vándorveséjét. Gombolyag erre metszően hideg hangon mondta:

– Maga már megint nagyon erős! Tudhatná pedig, hogy az ilyen embereket nem szeretem! Ha energiafölöslege van, kijöhet velem ide, a kocsma háta mögé, és megbeszélhetjük a dolgot!

– Fogja be a pofáját, maga krakéler disznó! – felelte Lorre kitérően. – Részint nem azért jöttünk, hogy verekedjünk, részint pedig…

– Részint pedig maguk megbolondultak – szólalt meg e pillanatban mögöttünk a Háromcsőrű Pávián tulajdonosa hörgésszerű, rekedt hangján. – Mióta kell kimenni az én helyiségemből a kocsma háta mögé, hogy verekedjenek? Micsoda szamárság ez? Azt hiszik maguk, hogy privát passzióból fizetek a biztosítónak állandó biztosítási díjakat? Ha kifogásuk van egymás ellen, csak verekedjenek békével idebenn! És ne kíméljék a helyiséget! Marhák!

Nem volt sok időnk a fölösleges fecsegésre, tehát a rekedt hangú kocsmárost sebtében elpofoztuk az asztaltól, és leültünk. Komor arccal meredtünk Gombolyagra.

– Na most gyorsan mondja meg, hogy mi van, maga álruhás fődisznó! Rettentően türelmetlen hangulatban vagyunk!

– Majd éppen maguktól hagyom siettetni magam! – felelte még a megszokottnál is szemtelenebbül. – Dohányoznak az urak?

Elővette egy balkáni meghatalmazott miniszter cigarettatárcáját, és megkínált bennünket. Rágyújtottunk az illatos, aranyvégű egyiptomira, és várakozásteljesen néztünk erre az életveszélyes zsebtolvajra.

– Na beszéljen gyorsan, amíg finomak vagyunk! – biztattam.

– Nem mintha megijednék fenyegetőzésüktől, mert általában nem volna szokatlan a számomra, ha nem lennének finomak, hiszen ismerem a jellemüket meg a nevelésük hiányosságait! De beszélek, mert szükségét érzem, hogy megosszam titkaimat!

– Mióta Morenius herceg maga? – kérdeztem.

– Három napja!

– És miért cserélte fel a jól hangzó Brillant Flórián nevet ezzel a névvel?

– Nézze! – felelte őszintén. – Be kell vallanom magának, hogy a Brillant Flórián név, melyet negyven-egynéhány év óta viselek, legfeljebb bizonyos rendőrtiszti körökben hangzik jól! Fél Európa, sőt más világrészek rendőrségeinek aktái között is sűrűn szerepel személyleírásommal és ujjlenyomatommal együtt! Ezt a nevet tehát nyugodtan fel lehetne cserélni sokkal kevésbé előkelő névvel is, mint a Morenius hercegé!

– És ki ez a Morenius herceg?

– Én vagyok!

– Nem úgy kérdezem, maga ló! Azelőtt ki volt Morenius herceg?

– Azelőtt nem volt Morenius herceg! Most született!

– És mi lesz, ha valaki megnézi a parancsnokság palotájában levő gothai almanachot?

– Nem nézheti meg!

– Miért?

– Mert elloptam! Elfelejtettem megírni, hogy a derékalja alatt van!

– Maga piszok!

– Csak ne személyeskedjen! Ezt nem szeretem! A többi értéktárgyat, amelyről a levelemben írtam, eldugták?

– El! - felelte Lorre.

– Biztos helyre?

– Meglehetősen biztos helyre! Amikor megtudtuk, hogy maga Morenius herceg, megkerestük a szobáját, és az említett holmikat elhelyeztük az egyik cipőjében!… Ne dobálózzon, maga kövér disznó, mert az orrába térdelek!

– Gazemberek! És ha megtalálják a cipőmben azt a holmit?

Lorre vállat vont, és flegmatikusán mondta:

– Akkor egy Morenius herceggel kevesebb lesz a földön és egy Gombolyaggal több lesz a börtönben! Nem nagy ügy!

Gombolyag végre lecsillapodott.

– Sajnos kénytelen vagyok továbbra is szóba állni magukkal! Részint érzem, hogy magyarázattal tartozom, részint pedig nem tudok ennyi titkot egyedül hordani! Hallgassanak ide!

A félrepofozott kocsmáros ezalatt pálinkákat tett az asztalra, és közben megpróbált kissé hallgatózni, de kutyafuttában ismét elpofoztuk a közelünkből, mire sértődött arccal visszavonult az italpult mögé. Gombolyag pedig beszélni kezdett.

– Legutóbb egy zseniális nyomozással egybekötött bravúros kalandommal kapcsolatban becsületrendet kaptam! Kalandom Yxel táborszernagy fülébe került, és ő egy napon magához rendelt! Közölte velem, hogy hallott a bravúromról és arról, hogy megbízható, kitűnő katona vagyok, de hallott arról is, hogy bizonyos… bizonyos apróságok kapcsán az alvilággal is vannak összeköttetéseim!

– Aha! – mondtam kissé gúnyosan. Mire Gombolyag elvörösödött,

– Csak ne aházzon itt! Bizonyos hasonló ügyek kapcsán magának is vannak összeköttetései az alvilágban!

– De azt nem tudja Yxel táborszernagy! – feleltem. – Folytassa!

– A megbízást, amit kaptam, könnyen elintéztem, és már visszavonulhattam volna a megérdemelt nyugalomba, mert Yxel táborszernagy jutalmul háromheti szabadságot adott, ekkor azonban közbejött valami? Még a megbízatásom folyamán találkoztam a Nyájas Véreb nevű csapszékben egy sebhelyes arcú, ősz hajú, igen gyanús pasassal. Tudom, hogy az illető valami fegyvercsempész-társasággal áll összeköttetésben. Mikor tegnap este szabadságomat élvezve a városparancsnokság felé sétáltam, megláttam ezt a pasast, aki feltűnően jól szabott frakkban éppen kiszállt egy privát autóból és besétált a palotába. Nosza, felhívtam Yxel táborszernagyot, hogy közöljem vele ezt a szokatlan dolgot, sajnos azonban a táborszernagy szintén szabadságra ment, még eddig ismeretlen helyre, mert az orvosai feltétlen kikapcsolódást ajánlottak neki.

Ismét kivett egy cigarettát a balkáni meghatalmazott miniszter tárcájából és rágyújtott.

– Nem volt mit tennem, kénytelen voltam belekezdeni ebbe a merész játékba. Éreztem, hogy ez a fegyvercsempész valahogy nem illik a városparancsnokság palotájába! A titkot viszont nem mertem senkire rábízni. Feletteseimhez sem fordulhattam, mert hátha tévedek, és aztán még engem érhet valami kellemetlenség. Elhatároztam, hogy önálló akcióba kezdek. Egy régi, megbízható cellatársammal írásokat és egy megbízólevelet hamisíttattam Morenius herceg nevére. Csak két dolgot kellett szem előtt tartanom: hogy bekerüljek a palotába, és hogy a nagy hadászati és politikai megbeszélésekben ne kelljen részt vennem. Félő ugyanis, hogy ha valaki tárgyalást kezd velem, kiderül a tapasztalatlanságom!

Kissé idegesen nagyot szítt a cigarettából.

– Sajnos már volt is egy ilyen esetem! Senki sem tudja, milyen ügyben tartózkodom a palotában, azt sem igen sejtik, hogy milyen nemzetiségű vagyok, és ez néha hátrány, mert a diplomaták diplomatának néznek, a vezérkariak tisztet sejtenek bennem, és a miniszterek valami komoly külügyi megbízottat. Tegnap este egy ősz dandártábornok barátságosan félrevont egy sarokba, és megkérdezte, hogy csakugyan én csináltam-e azokat a bizonyos tengerentúli tengeralattjáró-támaszpontokat. Mikor kétségbeesett arccal kikértem magamnak ezt a gyanúsítást, fölényesen legyintett, és azt mondta, hogy jó, jó, fiatalember, tisztelem az ilyen diszkréciót, de előttem fölösleges titkolóznia, mert én tudom, amit tudok!… Én azonban, szegény kis Gombolyag, éreztem, hogy amit nem tudok, azt csakugyan nem tudom, de nem volt menekvés, a dandártábornok letepert egy fotelbe, és másfél órán át kizárólag tengeralattjárókról, torpedókról és aknákról beszélt, különös tekintettel a Golf-áramlatra! Eleinte azt hittem, hogy a Golf-áramlat valami amerikai sportőrület, és olyasmit jelent, hogy az Újvilágban most minden második ember lázasan tanul golfozni, sajnos azonban rövidesen kiderült, hogy egész másról van szó, és az illető áramlat kapcsolatban van a tenger hideg és meleg vizeinek találkozásával!

Gombolyag keserves arcot vágott.

– Az ősz dandártábornok órákon keresztül gyömöszölte belém a legfantasztikusabb katonai szakkifejezéseket, úgy, hogy végül már teljesen hülye lettem, és valami olyasmit rebegtem, hogy majd megkísérelem elintézni kormányommal, hogy a Golf-áramlat ellen politikai okokból játsszon ki, mondjuk, egy Krikett-áramlatot, vagy esetleg, miután tengerről van szó, forszírozzon ki egy nemzetek közötti vízipóló-bajnokságot! A tábornok erre azt mondta, hogy fáradtnak látszom, valószínűleg túlhajszoltam a munkát, és szerinte nem ártana, ha megvizsgáltatnám magamat egy idegorvossal. Ezzel elbúcsúzott tőlem… Megkönnyebbülten siettem a szobámba, de azóta is állandóan attól rettegek, hogy találkozom vele vagy mással, aki szintén másnak néz, mint aki valójában vagyok? vagyis egy megbízás és különösebb cél nélküli magányosan kószáló Morenius herceg, akit jobb, ha békén hagynak, mert könnyen kiderülhet, hogy nem ért semmihez!

– Maga tehát – mondta Lorre – kizárólag azt az ősz hajú, vágott arcú pasast figyeli?

– Igen. Természetesen!

– És más dolga nincs?

– Mi volna? Nem értek semmiféle sporthoz!

– Úgy látom, magában végképp elharapódzott az a tudat, hogy a városparancsnokság katonai és politikai kongresszusa egy olimpiai előkészítő bizottság! – mondtam.

Gombolyag legyintett.

– Énbennem csak az a tudat harapódzott el, hogy legjobb volna az egész megfigyelést abbahagyni, mert csúnyán megüthetem a bokámat. Sajnos azonban ezt most már nem tehetem, mert nem szeretem a félmunkát, és különben is rengeteg furcsa dolgot tapasztaltam időközben… Látták például azt az estélyi ruhás hölgyet, akinek sarkantyús csizma volt a lábán?