Théophile Gautier

Charles

Baudelaire

Fordította:

Tóth Árpád

fapadoskonyv.hu

Először 1849 dereka táján találkoztunk Baudelaire-rel, a Pimodan Hotelban, ahol, a Fernand Boissard-é mellett, fantasztikus lakosztályunk volt, melyből hozzá egy, a falban megbúvó titkos lépcső vezetett át s ahol bizonyára kísértetjárást rendeztek mindama szép nők árnyai, akiket Lauzun valaha csak szeretett. Ez alkalommal együtt volt velünk a pompás Maryx, aki zsenge fiatalsága idején Scheffer Mignon-jához állt modellt, később meg a Koszorúosztogató Dicsőség-hez, Paul Delaroche művéhez – s megosztotta társaságunkat az a másik szépség is – akkoriban ragyogása teljében –, akiről Clesinger vett mintát Kígyós nő-jéhez, ama márványhoz, melyben a fájdalom a kéj végletéhez hasonlít, s mely az életnek oly intenzitásával remeg, aminőt vésővel se azelőtt, se azóta nem ért el senki.

Charles Baudelaire akkoriban még mint ismeretlen költő készülődött a homályból a fény felé, azzal a makacs kitartással, mely nála az ihlet megkettőzője volt – neve azonban már a várakozás bizonyos remegését keltve terjedt a költők és művészek között. Az 1830-as nagy nemzedéket követő fiatal generáció nagyon sokat remélt tőle. Ama titokzatos összejöveteleken, ahol a jövő hírnevei először vázolódnak fel, a legkitűnőbbnek őt tartották. Gyakran hallottam róla beszélni, de még egyetlen munkáját sem ismertem.

Testi megjelenése meglepett: rövidre nyírt, gyönyörű fekete hajat viselt, mely oly szabályos szögek alatt simult ragyogón fehér homlokához, mint valami szaracén sisak; spanyoldohány-szín szemeinek okos, mély tekintete talán kissé túlságosan is átható volt; nagyon fehér fogakkal megrakott száján, a körvonalát árnyazó könnyű és selymes bajusz alatt, mozgékony, kéjes és gúnyos vonalzások sejlettek, mint a Leonardo da Vinci alakjainak ajkain; a finom és érzékeny orr, némi tömpeséggel, távoli, meghatározhatatlan illatok felé látszott feszíteni a remegő cimpákat; állát erős gödröcske hangsúlyozta, mint a szobrász befejező hüvelyknyomása; gondosan beretvált arcának rizsportól hamvas gyöngéd kékessége ellentétben állt a pofacsont környékének pirosas árnyalataival; elegáns, női fehérségű nyaka szabadon emelkedett ki a lehajtott gallérú ing s a kockás mintájú, indiai kelméjű, keskeny nyakkendő szorításából. Ruhája fekete, színjátszón fényes bő kábátból s mogyoróbarna nadrágból állt, fehér harisnyákkal s lakk félcipőkkel: az egész pedánsan tiszta és rendes, bizonyos angolos egyszerűség akart hangsúlyozásával, mintegy aláhúzva különbözőségét a „művészi” viseletmódtól, a puha nemezkalapoktól, bársonyzekéktől, vörös zubbonyoktól, lengedező szakálltól és borzas sörénytől. Semmi nyerseség vagy mutatósság nem zavarta ezt a szigorú eleganciát.

Charles Baudelaire ama józan dandysmus képviselője volt, mely a ruhák szövetét üvegpapírral dörzsöli végig, hogy eltüntesse róluk a vasárnapias és vadonatúj jelleget, mely annyira kedves a filiszternek s oly utálatos az igazi gentleman számára. Utóbb még a bajuszát is leborotválta, úgy találván, hogy ez is az ósdi, „festői” divat maradványa, mely mellett gyerekes és „burzsoá” dolog volna megmaradni. Így, minden fölösleges szőrzettől megfosztottan, arca a Lawrence Sterne-ére emlékeztetett, mely hasonlóságot Baudelaire-nek az a szokása is fokozta, hogy beszéd közben mutatóujjának támasztotta a homlokát: ugyanis, mint tudjuk, ez a mozdulat van megörökítve az angol humoristának művei elé illesztett arcképén. Ilyen volt az a fizikai benyomás, melyet első találkozásunk alkalmával a Fleurs du mal (A romlás virágai) leendő szerzője keltett.

Ez a fiatalkori s hogy úgy mondjuk, első levonatú arckép tűnik elénk a Nouveaux Camées parisiens-ből, melyet Théodore de Banville írt, egyik legkedvesebb és leghívebb barátja a költőnek, kinek vesztét siratjuk. Engedtessék meg nekünk, hogy ezt a néhány prózasort, mely tökéletességében fölér a legszebb versekkel, ideiktassuk: Baudelaire egyik kevéssé ismert, hamar elmosódott ábrázolását adják, mely immár csak bennünk él:

„Émile Deroynak egyik festménye, mely a modern piktúra oly kevés számú remekei közé tartozik, húszéves korában mutatja be nekünk Charles Baudelaire-t, abból az időből, mikor gazdagon, boldogan, szeretve – és már híresen – első verseit írta, annak a Párizsnak tapsai közt, mely az egész többi világ ízlését irányítja! Oh, mily ritka arcpéldány, igazán isteni, egyesítve a szerencse, az erő s a varázs legellenállhatatlanabb vonásait! A szemöldök tiszta, nyúlt vonala nagy ívbe enyhül s keleties, meleg, élénk színű pillák fölé borul; a hosszúkás, fekete, mély szem, hasonlíthatatlan fényével, simogatón és lenyűgözőn öleli át, fürkészi ki és tükrözi vissza mind a körül való dolgokat; a könnyed bájú, ironikus orr cimpái tisztán válnak ki, s kissé elgömbölyült hegye előretörve, azonnal a költő híres sorait idézi eszünkbe:

Mint mások szellemét a ringó zene vonja,

Enyém, én édesem, párfőmödön suhan!

A szájat már fölajzotta s elfinomította a lélek, de e pillanatban bíbora és friss húsa még a gyümölcsök érintetlenségére emlékeztet. Az áll kerek, de gőgösen gömbölyödő, hatalmas, mint a Balzacé. Az arc csupa meleg, barna sápadtság, mely alól gazdag és szép vér rózsás tónusai ütnek át; körülöttük gyermeki, eszményi pelyhek, egy ifjú isten szakálla; a magas, széles homlok fenséges rajzát fekete, sűrű, kedves hajzat övezi, mely Paganini-szerű, természetes hullámzása omlik egy Achillész vagy Antinousz nyakára!”

Persze ezt az arcképet nem vehetjük szó szerint, hiszen piktúrán és költészeten vetül keresztül, s kettős eszményítés szépítette meg: a maga idejében mindazáltal komoly és pontos ábrázolás volt ez. Charles Baudelaire egy időben maga volt a hibátlan szépség és tökéletes kivirágzás, s ez a hű tanúságtétel ezt hirdeti. Ritkán esik meg, hogy valamely költőt vagy művészt még mint zsenge és bájos jelenséget ismerjen meg a világ. Az elismerés csak későbben jön meg, mikor az önképzés fáradságai, az élet harca s a szenvedélyek gyötrelmei immár megváltoztatták eredeti arcát: csak maszkot hagynak rajta, elkínzott lárvát, melyre minden fájdalom külön rányomta bélyegét, sebhelyét és ráncait. Ez az utóbbi kép marad aztán emlékezetemben, bár ennek is megvan a maga szépsége. Alfred de Musset-nek is gyönyörű fiatal arca volt. Phoebus-Apollóként tűnt föl szőke hajával, s a David-féle medaillon valósággal isteni jelenségnek mutatja. – Baudelaire különös, de minden szenvelgést kerülni látszó külsőségeit valamely egzotikus zamat is fűszerezte, mint egy távoli illat, vidékeké, melyeket égőbben szeret a nap. Mondják, hogy költőnk sokat utazott Indiában: íme a magyarázat!

Ellentétben a művészek kissé nagyon is szabados szokásaival, Baudelaire végsőkig ragaszkodott a legszorosabb társadalmi formákhoz s jólneveltsége szinte már a mesterkéltség túlzásait vette föl. Latolgatta a mondásait, csak a legválasztékosabb kifejezéseket használta, s bizonyos szavakat megkülönböztetett módon ejtett ki, mintegy aláhúzva s titokzatos fontosságúvá téve őket. Hanghordozásából dőlt szedés és iniciálés nagybetűk érződtek ki. Az ugratás, amit Pimodan népe fölöttébb kedvelt, bohémesnek és útszélinek tűnt föl előtte, megvetette; mindazonáltal nem idegenkedett a paradoxonoktól és túlzásoktól. Mintha valami nagyon egyszerű, igen természetes, tökéletesen ártatlan dolgot mondana, afféle Akárki-úrszerű köznapi megjegyzést az időjárás szépségéről vagy csúnyaságáról, ördögien szörnyű axiómákkal állt elő, s dermesztő hidegvérrel vitatott torz tételeket, külön matematikával, mert furcsaságai kifejezésében mindig szomorú szigorú módszerességgel élt. Szellemessége nem találó mondásokban és sziporkákban nyilvánult meg, hanem abban, hogy a dolgokat valamely különleges szemszögből nézte, mely megváltoztatta körvonalaikat. Mint mikor madártávlatból vagy függőlegesen lefelé szemléljük a tárgyakat: összefüggéseket ragadott meg, amiket mások nem vettek észre s melyeknek bizarr logikája elképesztett. Karmozdulatai lassúak voltak, ritkán és kimérten lendülök, teste közelségében maradók, mert iszonyodott a délies gesztikulálástól. A pergő beszédet sem szerette, az angolos hűvösséget tartotta jó ízlésűnek. Bohémek közé tévedt dandynek lehetett volna mondani, aki azonban megőrzi közöttük szokásait s önmagának azt a gondos ápolását, mely jellemzi a Brummel elveitől áthatott embert.

Ilyennek láttam őt első találkozásunk alkalmával, mely úgy él bennem, mintha csak tegnap történt volna, s emlékezetből ide tudom rajzolni teljes képét.

A nagy szalonban voltunk együtt, mely a legtisztább XIV. Lajos-stílust mutatta, fakultan is csodálatos tónusú aranyozásokkal a fal faburkolatán, apró, kiugró díszeken húzódó párkányzattal, mely fölé Lesueur vagy Poussin valamely tanítványa, aki talán a Lambert-palota ékítésén is dolgozott, a kor mitologikus ízlésének megfelelőleg nimfákat festett, a nádasban rajtuk törő szatírokkal. A fehér és rózsaszín erezésű, pyreneusi márványkandalló széles öble fölött aranyozott elefánt állt az órát megillető helyen, oly hadi mezben, amilyet Lebrun csataképén a Porus elefántja hord: hátán harci toronnyal, mely egyben óralap is volt – kék számjegyek, fehér zománc-alapon. A karosszékek és díványok ódon formáin avítt színű borítás ábrázolt vadászjeleneteket, Oudry és Desportes modorában. Ebben a szalonban tartotta üléseit a „hasisevők” klubja, akik közé magam is tartoztam s akikről – révületeikről, álmaikról, érzékcsalódásaikról, melyeket oly mély levertség követ – már másutt is adtam leírást.

Mint föntebb említettem, a lakás gazdája Fernand Boissard volt, akinek rövid, göndör, szőke fürtjei, fehér-piros arcszíne, fénytől és szellemtől szikrázó szürke szemei, piros szája és gyöngyfogsora kicsattanó rubensi egészséget mutattak, hosszú életet ígérve, mely túl fog terjedni az emberi kor rendes határain. De hajh, ki tudhatná előre egy-egy ember sorsát? Boissard, aki nem volt híján a boldogság egyetlen feltételének sem és aki még a jó családból való fiatalemberek vidám nyomorúságán sem ment át soha: immár több éve, hogy elpusztult, miután előbb már élve is régen halottnak számított, hasonló betegség következtében, mint aminőben Baudelaire is elhunyt. Ez a Boissard jeles tehetségű fiú volt, a legfogékonyabb elmék közül való: festészethez, költészethez és zenéhez egyaránt jól értett; de az ő esetében talán éppen a dilettáns ártott a művésznek: a mások csodálata túl sok idejét vette el s lelkesedésekben merült ki; semmi kétség, hogy a kényszerűség vaskeze alatt kitűnő festő vált volna belőle. Az a siker, melyet Epizód az oroszországi visszavonulásból című képe a Salonban aratott, kezeskedett erről. Azonban, bár a festészethez sem lett hűtlen, egyéb művészetekhez is átcsábult: hegedült, kvartetteket szervezett, Bachot, Beethovent, Meyerbeert és Mendelssohnt játszott, nyelveket tanult, kritikákat írt s bájos szonetteket faragott. Nagy kéjence volt a művészeteknek s a remekműveket senki sem élvezte az övénél teljesebb elfinomultsággal, szenvedéllyel és érzéki hévvel; a Szép csodálata közben megfeledkezett annak kifejezéséről s azzal, hogy oly mélységesen átérezte, elintézettnek vélte megtestesítését is. Társalgása bájos volt, vidámsággal és ötlettel teljes; megvolt benne a ritka adomány szavak és mondások, mindenfajta kellemesen bizarr kiszólások kitalálására; mikor beszélt, olasz concettók és spanyol agudezzák röppentek szemeink elé, mint bohókás Callot-figurák, lenge bájú és mulatságos bukfencekkel. Akárcsak Baudelaire, szerelmesen a ritka szenzációkba, ha tán veszélyesek volnának is, ismerni akarta azokat a mesterséges paradicsomi gyönyöröket, melyek utóbb oly drágán fizettetik meg az emberrel hazug révületeiket, s kétségkívül a hasis mértéktelen élvezete volt az, mely aláásta ezt az erőtől duzzadó és oly virágzó egészséget. Ez a megemlékezés ifjúkorom barátjáról, akivel egy fedél alatt éltem, erről a java időkből való romantikusról, akit a dicsőség csak azért nem keresett föl, mert jobban imádta a többiekét, semhogy a magáéra törjön, talán nem helytelenül iktatódik ide, ebbe a rövid följegyzésbe, mely előszavául szolgál egy másik halott összes műveihez, aki mind a kettőnk barátja volt.

A szóban forgó találkozás napján Jean Feuchères is jelen volt, a Jean Goujonok, Germain Pilonok és Benvenuto Cellinik fajtájából való szobrász, akinek ízléssel, ötlettel és bájjal teljes munkássága csaknem nyomtalanul tűnt el, mivel az ipar és kereskedelem kaparintotta szolgaságába, hogy műveit – bátran tehették velük ezt – a leghíresebbek neve alatt hozzák forgalomba, gazdag gyűjtők számára, akik végeredményben nem lettek csalás áldozatai. Feuchères-nek, szobrászi tehetségén kívül, hihetetlen utánzóügyessége is volt, s bármely színésznél különbül alakított egy-egy típust. Ő kezdte azokat a tréfás beszélgetéseket Bridais káplár és Pitou karabélyos közt, melyek műsora azóta oly csodálatosan megterebélyesedett s máig is ellenállhatatlan kacagásra fakaszt. Feuchères halt meg leghamarább, s a négy művész közül, akik azon a napon együtt voltak a Hotel Pimodan szalonjában, immár csak e sorok írója él még.

A díványon, félig elnyújtózva, párnára támasztott könyökkel s azzal a mozdulatlansággal, mely a sok modellt állás következtében szokásává rögződött, Maryx hevert, fehér ruhába öltözve, melyet bizarr, vércsöppekre emlékeztető minta pettyezett. Szórakozottan hallgatta Baudelaire paradoxonait, a meglepetés legcsekélyebb jele nélkül hibátlan keleti típusú vonásain, miközben bal kezéről jobb keze ujjaira húzogatta gyűrűit. Ezek a kezek éppoly tökéletesek voltak, mint teste, melynek formái megőrizték szépségüket.

Az ablak mellett a „Kígyós nő” (akinek igazi nevét nem volna illendő megmondanom), miután az egyik karosszékre dobta fekete csipkeköpenykéjét s a legbájosabb kis zöld bóbitát, amilyen csak valaha Lucy Hocquet vagy madame Baudrand fürtjeit koronázta, szabadulni rázta szép, barnavörös haját, mely még nedves volt az imént elhagyott uszoda vizétől, s ez az egész muszlinba takart test, mint valami najádé, a fürdő jó szagát árasztotta. Szemével és mosolyával bátorította a röpke szócsatát, melybe olykor-olykor maga is belevetett egy-egy gúnyolódó vagy helyeslő megjegyzést, mire a harc frissülve kezdődött újra.

Elmúltak, örökre el, ezek a bűvös heverő órák, melyeken költők, művészek és szépasszonyok dekameronjai gyűltek össze, hogy művészetről, irodalomról és szerelemről csevegjenek, mint Boccaccio századában. Az idő, a halál, az élet parancsoló kényszerűségei szétszórták ezeket a szabad vonzalmú csoportosulásokat, emlékük azonban drága marad mindazok számára, akik szerencsések lehettek részt venni bennük – s nem minden önkénytelen megindultság nélkül írom le most róluk ezeket a sorokat.

Eme találkozás után nem sok időre, Baudelaire egy verseskötettel látogatott meg, két távollévő barátja megbízásából. Ő maga is ír erről a jelenetről egyik irodalmi feljegyzésében, melyben rólam a tisztelő csodálat oly kifejezéseit használja, hogy nem merem idézni szavait. Ettől a pillanattól fogva fejlődött ki köztünk az a barátság, melyben Baudelaire mindvégig a kedves mestertől kitüntetett tanítvány szerepét igyekezett megtartani, noha tehetségét csak önmagának köszönhette s tiszta eredetiség megjelenítője volt. Soha, a legbizalmasabb érintkezések során sem állt el ettől a tisztelettől, melyet már túlzottnak is találtunk s mely alól örömmel mentettük volna föl. Büszkén, újra meg újra tett bizonyságot eme érzéséről s A romlás virágai-nak dedikációja, mely nekünk szól, a maga lapidáris formájában adja meg baráti és költői hódolatának legteljesebb kifejezését.

Ha időt töltünk ezeknél a részleteknél, nem azért tesszük, hogy, mint mondani szokás, magunkat érvényesítsük, hanem azért, mert így Baudelaire lelkének nem ismert oldalát festhetjük meg. Ez a költő, akit sátáni természetűnek igyekeznek beállítani, a (persze irodalmilag vett) rossz és az erkölcstelen szerelmesének, ez a költő a legnagyobb mértékben fogékony volt a szeretet és csodálat érzéseire. Nos, a sátánt pedig éppen az jellemzi, hogy képtelen a szeretetre és csodálatra. A fény sérti őt, s számára a dicsőség elviselhetetlen látvány, mely elől denevérszárnyaival takarja el szemeit. Még a romantikus rajongások korában sem tisztelte és imádta senki Baudelaire-nél jobban a mestereket; mindenkor készséggel fizette meg nekik a megillető tömjén-adót, s cselekedte pedig ezt minden tanítványi szervilizmus, minden klikk-pajtási fanatizmus nélkül, mivel maga is külön mester volt, akinek megvan a maga királysága, népe és saját képére vert ércpénzei.

Talán helyénvaló lesz, miután két arcképet is adtunk az ifjúsága virágjában s ereje teljében lévő Baudelaire-ről, ha úgy is leírjuk őt, amilyen élete utolsó éveiben volt, mielőtt a kór kinyújtotta volna feléje kezét s pecsétet nyomott ajkaira, melyek nem szólaltak meg többé a földi világban. Arca lesoványodott s mintegy átszellemült; szemei megnagyobbodtak, orra finoman élezettebbé vált s keményebb formát öltött; ajkai rejtelmesen csukódtak egymásra, s szorításuk szarkasztikus titkokat látszott rejteni. Az arcszín egykor élénkpiros árnyalataiba a szikkadás vagy fáradtság sárga foltjai elegyültek. Homloka pedig, gyöngén kopaszodva, megnagyobbodott s mintegy tömörebbé vált, mintha valamely különösen kemény márványba faragták volna széles síkjait. Selymes és finom, hosszú haj, ritkulva már és csaknem teljesen fehéren, keretezte ezt az egyszerre öreg és fiatal arcot, csaknem papos kifejezést adva neki.

Charles Baudelaire 1821. április 21-én született Párizsban, az Hautefeuille utcában, egyikében azoknak a régi, sarkukon kiugró tornyocskával ékes házaknak, melyeket azóta bizonyára eltüntetett a föld színéről az egyenes vonalakért s széles utakért rajongó városrendészet. Az apa, Baudelaire úr, régi barátja volt Condorcet-nek és Cabanis-nak, nagyon előkelő nevelésű, igen művelt ember, a XVIII. századnak azzal az udvariasságával, melyet a republikánus korszak kihívóan nyers erkölcsei nem pusztíthattak ki annyira, mint gondolnók. Ez a tulajdonság öröklődött bele költőnkbe is, aki mindenkor ragaszkodott a túlzásig menő finom modor formáihoz. Semmi sem vall arra, hogy a kis Baudelaire csodagyermeknek indult volna, s hogy sok babér jutott volna neki az iskolai díjkiosztásokon. Sőt alaposan megszenvedte az érettségi vizsgát, melyen valósággal kegyelemből eresztették át. Bizonyára az őt váratlanul érő kérdések miatt, ez az annyira finom szellemű s oly igazi tudással érett fiú végképp zavarba jött, félkegyelmű módjára dadogott. Ebből a látszólagos rosszdiákságból világért sem akarjuk a tehetség szabadalmi levelét kiállítani. Az ember kaphat vizsgálati jutalmakat, s mégis nagy talentum lehet. Ebből a tényből csak az világos, hogy mennyire meg nem bízhatók az iskolai jegyekre alapított jóslások. A gyakran szórakozott és hanyag, vagy inkább egyéb dolgokkal törődő kis diák mögött lassankint alakul ki az igazi ember, akit a tanárok és szülők észre sem vehetnek. Baudelaire úr meghalt, s özvegye, Charles anyja, újra férjhez ment, méghozzá Aupick tábornokhoz, aki később konstantinápolyi nagykövet lett. A családban csakhamar jelentkeztek azok a visszás érzések, melyek a kis Baudelaire korán ébredő irodalmi hajlamai ellen berzenkedtek. Ez a félelem, melyet a szülők éreznek akkor, mikor fiukban először nyilatkozik meg a költészet gyászos adománya – sajnos nagyon is jogos rettegés. Véleményünk szerint igazságtalan dolog, ha a költők életrajzában megróják az apák és anyák fogyatékos megértését és prózai gondolkodását. A szülőknek igazuk van. Mily szomorú, bizonytalan és nyomorult létre szánja magát az – az anyagi gondokról nem is beszélve –, aki elindul azon a fájdalmas úton, melyet irodalmi karriernek neveznek! Attól a naptól fogva bízvást tekintheti magát az emberi létezés kiközösítettjének: az ő aktivitásának vége, nem él tovább – csak szemléli azontúl az életet. Minden belső mozgalma analízis anyagává lesz számára. Önkéntelenül kettős lénnyé válik, s más tárgy híján, önmagának lesz örök fürkészőjévé. Ha holttestre van szüksége, maga nyúlik el a fekete márványkockákon, s csodálatos módon, mely azonban igen gyakori az irodalomban, saját szívébe mélyeszti a boncolókést. S hát azok az elkeseredett harcok az Eszmével, ezzel a megragadhatatlan Próteusszal, aki a legkülönbözőbb formákat öltve siklik ki ölelésünkből, s aki csak akkor mondja el orákulumát, ha igazi alakjában való megjelenésre kényszerítjük! És ezt az Eszmét, ha végre riadtan vergődik diadalmas térdünk alá kényszerítve, újra föl kell emelnünk, felöltöztetnünk, a stíl ruháit vonnunk rá, melyeket oly nehéz megszőni, megfesteni s komoly és kecses redőkbe rendezni. Ebben a tartós erőfeszítésben az idegek izgékonyakká válnak, az agyvelő áttüzesedik, az érzékenység megkettőződik, s beköszönt az idegesség s vele a sok bizarr nyugtalanság, hallucinációs álmatlanság, végefogyhatatlan szenvedés, beteges szeszély, fantasztikus lezüllések, oktalan szerelmek és undorok, őrült energiák és alélt elterülés, izgatószerek keresése és a csömör minden egészséges tápláléktól. Nem túlozzuk a színeket; nem egy újabbkori haláleset pontosan ezt a képet tárja elénk.
S nem is gondolunk e leírásban másokra, mint csak az igazán tehetséges költőkre, akikhez ellátogatott a dicsőség is és akik, legalább, eszményük keblén hulltak el. De mi minden tárulna még elénk, ha a pokol ama köreibe szállanánk alá, ahol, a csecsemők árnyai közt, a halvaszületett költői vágyak bolyongnak, a magzattá sem érlelt próbálgatások, az eszme-lárvák, melyeknek sohase nőtt szárnyuk, sohase alakult ki formájuk, mivel az akarat még nem képesség, a vágy még nem teljesedés. A hit nem elegendő: talentum is kell.
S az irodalomban csakúgy, mint a vallás tanításaiban, a cselekedet semmi a Kegyelem nélkül.

A szülők persze nem is sejtik a gyötrelmeknek ezt a poklát, ahová, hogy jól megismerhessük, magunknak kell leereszkednünk ama körbecsavarodó lépcsőkön, melyeken nem egy Vergilius vagy Dante a vezérünk, hanem holmi Lousteau és Lucien de Rubempré, vagy valamely más Balzac-féle zsurnaliszta. A szülők nem ismerik, de ösztönszerűen megérzik az írói és művészi élet eme veszélyeit és szenvedéseit, s el akarják előlük ragadni gyermekeiket, akiket szeretnek s akiknek valamely emberileg boldog életet kívánnak biztosítani.

Mióta a föld a nap körül forog, csak egy apa és anya találkozott, akik azért epedtek hő vággyal egy fiúgyermekért, hogy a költészetnek szentelhessék. A gyermek, éppen erre való tekintettel, a legragyogóbb irodalmi nevelést kapta s a sors rettentő iróniájából ő lett aztán Chapelain, az a XVII. századi közepes tehetségű író, aki A Szűz, avagy a felszabadított Franciaország című hősköltemény szerzője! Ki-ki láthatja, hogy ez a balszerencse kihívása volt.

Hogy gondolatait eltérítsék csökönyösen követett irányukból, Baudelaire-t utazni küldték. Messzire utaztatták. Egy hajó fedélzetén, a kapitány pártfogásába ajánlottan, bejárta az indiai tengereket. Látta a Mauritius-szigetet, a Bourbon-szigetet, Madagaszkárt, talán Ceylont is, az Indiai-félsziget egy-két pontját, de még mindig nem mondott le arról a szándékáról, hogy az irodalom művelője lesz. Hiába akarták felébreszteni érdeklődését a kereskedelem iránt, nem sokat törődött árubugyrai elhelyezésével. Az a tojásszállítás, mellyel India angoljait kellett beefsteakjeikhez segíteni, egyáltalán nem vonzotta varázskörébe, s ebből a nagy, hosszú utazásból nem tért vissza egyébbel, mint egy egész életre szóló fenséges kábulattal. Megcsodálta azt a távoli égboltot, melyen Európa előtt ismeretlen csillagzatok ragyognak, megcsodálta az átható illatú, óriási és buja vegetációt, az elegánsan bizarr pagodákat, a fehér leplek közül kikandikáló barna arcokat s mindent, az egész egzotikus és forró, hatalmas és színes természetet. Verseiben számos visszaforduló gondolat vezeti újra a párizsi ködből és sárból ezek felé a fény-, azúr- és parfőm-tájak felé. Legkomorabb költeményei mélyén is gyakran tárul fel egy-egy ablak, ahonnan fekete kémények és füstös tetők helyett az indiai tenger kékjére nyílik kilátás, vagy némely arany ragyogású partra, melyen egy maláji nő karcsú alakja lépdel könnyedén, fején korsót emelve. Anélkül, hogy az illő határon túl behatolnánk a költő magánéletébe, föltételezhetjük, hogy ez alatt az utazás alatt szeretett bele a fekete Vénuszba, akinek kultuszához mindvégig hű maradt.