LEWIS WALLACE

Ben-Húr

Regény Krisztus Urunk korából

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Találkozás a sivatagban

József és Mária Betlehembe mennek

A Krisztus megszületik

A napkeleti bölcsek és Heródes

Ben-Húr és Messzala

Gratust baleset éri

A gályarab

A tengeri ütközet

Ben-Húr visszatér Keletre

Kalandok a Daphné berkében

A Pálmaliget

Mallukh jelentést tesz

Messzala hírt hall Arriusról

Ben-Húr a Megváltóról hall

Munka és szórakozás a dóvárban

A vipera sziszegni kezd

Szimonidesz beszámol

A mérkőzés előtt

A cirkuszban

Júdea legyőzi Rómát

Kelepce az idernei palotában

Az Antonius-torony VI-os cellája

Ben-Húr Jeruzsálemben

Ben-Húr legyőzi a századost

Az egyiptomi Irasz mesterkedései

Zakariás fia, János

Ben-Húr beszél a Messiásról

Krisztus csodát tesz

A nílusi kígyó

Getsemáne kertje és a kálvária

A keresztre feszítés

Találkozás a sivatagban

A Dzsebel es Zubleh ötven mérföldnél is hosszabb, keskeny hegylánc, és kacskaringói a térképen olyan hernyóhoz hasonlítanak, mely délről észak felé mászik. Vörös-fehér szikláiról a kelő nap irányában csak az arab sivatag látható. A hegy lábait az Eufrátesztől hordott silány homok takarja; mert a hegység Moáb és Ammón legelőit védi nyugaton, hogy el ne árassza őket is a sivatag homokja.

A vén Dzsebel számtalan vádinak, vagyis patakmedernek a szülője, melyek, átmetszvén a római utat, egyre mélyebbre vonják barázdáikat, amint tovahaladnak, hogy az esős időszak patakjait a Jordánba, vagy végső medencéjükbe, a Holt-tengerbe ömlesszék. E vádik egyikéből, mely a Dzsebel legvégső pontján keletkezik, s északkeleti irányban végül a Jabbók folyó medrévé szélesedik, egy utas bukkant elő, aki a sivatag fennsíkja felé haladt. Külsejéről ítélve mintegy negyvenöt éves lehetett. Derékig érő szakálla, mely egykor koromsötét volt, deresedni kezdett. Arcát, mely barna volt, mint a pörkölt kávé, úgy eltakarta a vörös kufijeh (a fejre való kendő), hogy csak részben volt látható. Nagy, sötét szemét olykor-olykor fölemelte. Öltözete keleties volt, de a szabását részletesebben leírni nem lehet, mivel parányi sátor alatt, nagy fehér tevén ült.

A derék állaton meglátszott, hogy telivér, szíriai fajta: csupa erő és izom; hosszú lépései, biztos és zajtalan járása mind oly tulajdonságok, melyek megfizethetetlenek a „sivatag hajójá”-ban. A szokásos kantár skarlát rojtokkal takarta a homlokot, de nem volt hozzá zabola a lovas, sem szíj a hajtó számára. A hátán levő alkotmány alig volt négy láb hosszú, s úgy állt egyensúlyban, hogy mindkét oldalán egy-egy faláda húzta lefelé; puhára kárpitozott és behúzott belsejében tetszése szerint ülhetett, vagy félig ledőlve fekhetett az utas, és fölötte zöld sátor feszült.

Midőn a dromedár a vádinak utolsó mélyedéséből is kiemelkedett, az utas a hajdani Ammónnak határához ért. Előtte terült el a sivatag: még nem a sívó homok birodalma, de már az a terület, hol a növényzet törpülni kezdett. A tevét mintha észrevétlenül egyre jobban hajtotta volna valami; meggyorsította lépteit, fejét egyenest a szemhatár felé fordította, tág orrlyukain keresztül nagyokat húzva lélegzett. Egyes mélyedésekben száraz levél zörgött a földön. A levegőt ürömhöz hasonló illat édesítette meg. Pacsirta és csicsergő parti fecske bukkant fel itt-ott, és az útból fehér foglyok futottak el fütyülve és kodácsolva. Nagy ritkán egy-egy róka vagy hiéna eredt gyors ügetésnek, hogy biztos távolból vegye szemügyre a betolakodókat. Jobb felől a Dzsebel halmai emelkedtek és gyöngyszürke fátyol takarta őket; legmagasabb csúcsaik fölött egy ölyv lebegett széles körökben, kiterjesztett szárnyakkal. De a férfiú a zöld sátor alatt mindezekből nem látott semmit; merően, szinte ábrándozva nézett a távolba, mintha látná a célját, és a teve tartása is olyan volt, mintha vezették volna.

Végre déltájban, amikor az utas már messze bent járt a sivatagban, és a Dzsebel ormai is letűntek a szemhatárról, a teve magától megállt, és sajátságos nyögést hallatott, mellyel mindig a túlterhelés ellen tiltakozik, vagy figyelmet és pihenést kér. Erre a gazda megmozdult, mintha álomból ébredt volna föl. Fölnézett a napra, a vidéket minden oldalról hosszasan és gondosan áttekintette, majd, mintha kedvére ütött volna ki a vizsgálat, elégedetten bólintott, mintha mondaná: „Végre valahára!” Egy pillanat múlva keresztbe tette kezét a mellén, a fejét lehajtotta, és halkan imádkozott. E jámbor kötelesség végeztével halkan rikkantott: – Ikh! Ikh! – mire a teve, közben nyögve, lassan letérdelt. Ekkor az utas lábát az állat karcsú nyakára tette, és a homokra lépett.

Most látszott csak, hogy az utas mily előkelő, fejedelmi alak. Megoldván a selyemzsinórt, mely a kufijeh-t fejéhez erősítette, hátratolta a rojtos ráncokat, míg az arca födetlen lett. A sötét, csaknem fekete színű arc, az alacsony, széles homlok, a sasorr, a külső szemszögletnek némi fölfelé hajlása, meg a dús, egyenes, durva és ércfényű hajzat, mely számos fürtben omlott a vállra, mindjárt elárulta a származását. Ilyenek voltak a fáraók és a későbbi Ptolemaioszok; ilyen volt Mizraim, az egyiptomi faj apja. Kámiszt viselt, mely szűk ujjú, elöl nyitott, fehér pamuting, és egészen bokáig ér, a gallérja és melle pedig hímzett; föléje barna gyapjúköpenyt húzott, mely szennyessárga széllel volt egészen körülszegve. Lábát szandál védte, s ezt puha szíjak szorították a bokájához.

A vándor tagjai elzsibbadtak, mert a tevén ülés hosszú és fárasztó volt; azért megdörzsölte kezeit és topogott a lábával, körüljárta hűséges szolgáját, mely kérődzésében nyugodt elégültséggel hunyta be ragyogó szemeit. Közben az utas gyakran megállt, és kezeiből ernyőt csinálva, a szemhatár legszéléig átvizsgálta a sivatagot, de arcát mindannyiszor csalódás tette borússá. Nyilvánvalóan várt valakit, sőt bízott is abban, hogy a várva várt társaság megérkezik. Addig is előszedett a ládájából egy vörös-fehér csíkos, kerek pokrócot, egy nyaláb vesszőt és egy erős nádat, melyekből gyorsan sátort hevenyészett, majd egy kárpitot vagy négyszögletes szőnyeget hozott elő, s azt a sátornak napellenes oldalán a földre terítette. Ennek végeztével ismét a homoktengert fürkészte, mely a delelő nap tüzétől sötét volt.

– Eljönnek – monda nyugodtan. – Aki engem vezérelt, az vezérli őket. Elkészítek mindent.

Néhány marék babbal megetette a tevét, aztán pálmarostokból font tálakat, kis bőrtömlőkben bort, szárított és füstölt ürühúst, magvatlan sámit, vagyis szír gránátalmát, datolyát, sajtot és kovászos kenyeret szedett elő a feneketlennek látszó ládából, s ezt mind behordta a sátor szőnyegére, végül pedig három darab selyemszövetet rakott körbe, annak jeléül, hogy még két vendégre számít.

Most már minden elkészült. És íme, amidőn kilépett: keleten, a sivatag arculatán egy sötét folt tűnt föl. Az idegen megállt, mintha lába a földbe gyökerezett volna; a szeme kitágult, testét borzongás járta át, mintha valami természetfölötti érte volna. A folt pedig nőttön-nőtt; tenyérnyi nagyságú lett, és végre határozott körvonalakat öltött. Kevéssel később már látszott a hatalmas dromedár, mely hindusztáni utazó sátort hordozott a hátán. Erre az egyiptomi keresztbe tette kezét a mellén, és szemét az égre emelte.

– Csak az Isten nagy! – kiáltott föl, és a szeme megtelt könnyel, a szíve félelemmel.

Az idegen közeledett, végre megállt. Mintha álomból ébredt volna föl, pár pillanatig révedezve nézte az egyiptomit, majd tevéjének nyakáról a homokra lépett. Egy pillanatig egymásra néztek; azután mind a kettő előrement, és amikor szemben álltak egymással, jobb karját mindegyik a másiknak vállára tette, balját pedig az oldalára, és állát először a mellnek bal, azután a jobb felére nyugtatta.

– Béke veled, ó, az igaz Istennek szolgája! – kezdte az idegen.

– És veled, ó, testvér az igaz hitben! – felelte hévvel az egyiptomi. – Béke veled és üdvözlégy!

Az újonnan érkezett magas és szikár volt, sovány arccal, beesett szemmel, a haja és szakálla fehér, teste színe pedig a fahéj és a bronz színe közt ingadozott, ő is fegyvertelen volt. Öltözete hindusztáni; süvege fölé széles redőkben turbán módjára sál csavarodott; ruházatának szabása az egyiptomiéhoz hasonlított, azzal az eltéréssel, hogy a köntöse rövidebb volt, s alóla a bokán összekötött, bő ráncú bugyogó látszott ki. Lába szandál helyett piros bőrből készült, hegyes végű papucsba volt bújtatva. Megjelenése előkelő, fönséges és szigorú volt. Hófehér ruhájában nem is e világról valónak látszott, csak a szeme árulta el, hogy gyarló ember, mert könnyben úszott, midőn az egyiptominak melléről fölemelte arcát.

– Csak az Isten nagy! – kiáltotta ekkor.

– És áldottak, akik neki szolgálnak! – felelte az egyiptomi, csodálkozván, hogy saját kiáltásának az ismétlését hallja.

– De várjunk – tette hozzá –, várjunk; mert lásd, amott jön a harmadik!

Észak felé néztek, ahol már tisztán kivehető volt a harmadik teve, éppoly fehér, mint a többi. Hajóként ringatózva közeledett; a nemes állat és a két utas, mindketten egymás mellett állva, várakozott – várakozott, míg az újonnan érkezett odajött, leszállt, és hozzájuk lépett.

– Béke veled, ó, testvér! – monda, miközben a hindut megölelte.

– Legyen meg Isten akarata! – felelte a hindu.

Az utoljára érkezett éppen nem hasonlított barátaihoz: termete karcsúbb volt, az arcszíne fehér; hullámos, szőke haja művésziesen koronázta kicsiny, de szép fejét; sötétkék szemének melegsége finom elmének és nyájas, derék természetnek a jele volt. Feje födetlen, s ő maga fegyvertelen vala. A tiruszi takaró redői alatt rövid ujjú és alacsony gallérú tunika látszott, mely csaknem térdig ért, és zsinór szorította a testhez, de nyakát, karját és lába szárait meztelenül hagyta. Lábát szandál födte. Ötven, talán több év múlt el fölötte, alig hagyván rajta más látható nyomot, mint hogy a magatartása méltósággal teljes, a beszédje higgadt és komoly lett. A bölcsője Hellász földjén ringott, és kék szemeiben a görögség derült filozófiája mosolygott.

Midőn karját az egyiptomiról levette, az utóbbi reszkető hangon mondta:

– A lélek először engem hozott; azért azt hittem, hogy én vagyok kiválasztva testvéreim szolgálatára. A sátor rendben, a kenyér törésre kész. Engedjétek, hogy tisztemet teljesítsem.

Mindegyiket kézen fogva, bevezette őket, s lehúzván szandáljaikat, megmosta lábukat, vizet töltött a kezükre, és törülközőkkel megtörülte. Azután pedig, megmosván saját kezét, így szólt:

– Viseljük gondját magunknak, atyámfiai, amint kötelességünk megkívánja, és együnk, hogy erősek legyünk hátralévő napi kötelességünk teljesítésére. Evés közben megtudhatjuk, kik a többiek, honnét jönnek, és hogyan kapták a meghívást.

A lakomához vezette, és úgy ültette őket, hogy egymással szemben voltak. Fejüket egyszerre hajtották meg, kezüket keresztbe tették a mellükön, és egymáshoz szólván hangosan, ezt az egyszerű könyörgést mondták:

– Mindenek Atyja, Isten! amink van, tetőled van; fogadd hálánkat, és áldj meg minket, hogy folytonosan a te akaratodat teljesítsük.

Ez utolsó szavaknál fölemelték szemüket, és csodálkozva néztek egymásra. Mindegyik oly nyelven beszélt, melyet a többi azelőtt sohasem hallott; de mindegyik teljesen megértette, amit a más kettő mondott. Lelküket isteni megindulás járta át; mert erről a csodáról ráeszméltek Isten jelenlétére.

*

A most leírt összejövetel Róma 747-ik esztendejében történt. December hónap volt, s a Földközi-tengertől keletre fekvő vidékeken tél uralkodott. A kis sátorban levő társaság jóízűen evett, s a bor után elbeszélgetett.

– Az idegen országban utazónak mi sem oly kedves, mintha megtudja jó barátja nevét – mondá az egyiptomi, ki a lakománál a házigazda tisztét vitte. – Itt az ideje, hogy megismerjük egymást. Azért, ha úgy tetszik, az szóljon először, aki utoljára érkezett.

Erre a görög, mintha vigyázna magára, kissé vontatottan kezdett szólni:

– Amit mondani akarok, testvéreim, oly különös, hogy alig tudom, hol kezdjem, vagy hogy mit is mondjak. Még magamat sem értem. Legföljebb arról vagyok bizonyos, hogy földöntúli akaratnak engedelmeskedem, és hogy a szolgálatom szakadatlan öröm. Máskülönben Gáspár, az athénai Kleantész fia vagyok. Hazámnak északi részén, Thesszáliában – folytatá a görög – van egy hegy, ahol Zeusz lakozik, kit honfitársaim istennek hisznek; a hegy neve Olimposz. Ide vonultam, mert megvetettem hazám bölcseinek sivár fejtegetéseit az élet céljairól, a természet örök rejtélyeiről, melyeket úgy akartak megfejteni, hogy az embert állították a mindenség középpontjába, mint hogyha érette történnék minden a világon. Egy dombon, hol a nyugatról tovanyúló hegység délkeletre hajlik, barlangot találtam, és ebbe költöztem, hogy elmélkedjem az élet céljáról és az ember rendeltetéséről a földön. Remetelakomnak ajtaja a tenger egyik nyelvére, a thermei öbölre nyílik. Itt láttam egy napon, hogy a tovavitorlázó hajóról egy férfit a tengerbe löknek. A boldogtalan partra úszott. Én befogadtam, és gondját viseltem. Zsidó ember volt; és tőle tudtam meg, hogy nekik külön Istenük van, aki választott népének atyja, törvényhozója és királya, nemzetének történetében és törvényeiben jártas. Beszélt a prófétákról, kik az első kinyilatkoztatást követő századokban Istennel érintkeztek, és kijelentették, hogy Isten, a Messiás, ismét el fog jönni. És ez a második eljövetel küszöbön van: minden pillanatban várják Jeruzsálemben.

A görög elhallgatott, és arcáról eltűnt a derültség.

– Igaz – monda kisvártatva –, igaz: azt is mondta nekem a zsidó, hogy Isten és a kinyilatkoztatás, amelyről beszélt, egyedül a zsidókat illeti, és aki eljövendő: a zsidók királya lesz. – „A világ többi részének hát mit sem ád?” – kérdem. – „Nem! – volt a büszke válasz. – Mert mi vagyunk az ő választott népe!”

Midőn a zsidó eltávozott, és újra egyedül voltam, egy éjjel, barlangom szájánál ülve, megint az élet céljairól elmélkedtem. Ekkor hirtelen, lenn, a tengeren, vagyis inkább a sötétben, mely ráborult a tengerre, fényes csillagot láttam felragyogni; a csillag lassan emelkedett, egyre közelebb jött, majd megállt a domb és ajtóm fölött, úgy, hogy a fénye teljesen reám sütött. Lerogytam, és elaludtam, mire álmomban hangot hallottam, mely így szólt:

„Ó, Gáspár! Hited diadalt aratott! Boldog vagy! Más kettővel, kik a föld legszélső részeiről jönnek, meg fogod látni őt, aki meg van ígérve. Légy bizonyság felőle és az ő érdekében. Reggel kelj útra, találkozzál velük, és bízzál a Lélekben, aki vezérelni fog.”

– És reggel fölérzettem a Lélekkel, ki a napét is felülmúló világosságot árasztott bennem. Letettem remeteruhámat, s úgy öltöztem föl, mint régente… A rejtekhelyről elővettem a kincset, melyet a városból hoztam. Egy hajó vitorlázott arra. Reákiáltottam, fölvettek, és Antiókhiában partra szálltam. Ott vettem a tevét és fölszerelését. Az Orontész partjait ékesítő kerteken és gyümölcsösökön keresztül Emesszába, Damaszkuszba, Bászrába és Filadelfiába utaztam; onnét ide. És így, ó, testvérek, hallottátok történetemet. Most hadd hallom én is a tiéteket.

Az egyiptomi és a hindu egymásra néztek; az előbbi legyintett a kezével, az utóbbi meghajolt, s így kezdé:

– Testvérünk jól beszélt. Bár az én szavaim is oly bölcsek lennének.

Egy pillanatig elgondolkozott s aztán folytatta:

– Testvérek, a nevem Menyhért. Én hindu születés vagyok. Nemzetem volt az első, mely a tudomány mezőin járt, és könyvekbe gyűjtötte a Szent Szabályokat, beléjük foglalván a hindu elme minden erőfeszítését, mely Isten és a lélek rejtélyének megfejtésére törekedett. Szent könyveink tanítása szerint három-egy az isten: Bráma, Visnu és Siva. Ezek közül Brámát mondják fajunk szerzőjének. Szájának leheletéből a brámán kaszt jött létre, mely hozzá leghasonlóbb lévén, a legmagasabb és legnemesebb, a hitnek és tudománynak egyedüli tanítója. Én született brámán vagyok. Életem folyását szigorú törvények szabályozták. Nem járhattam, ehettem, ihattam vagy alhattam, hogy valamely szabály megsértését ne kockáztattam volna. És a büntetés, ó, testvérek, a büntetés, mely lelkemre várt! A mulasztás fokozatai szerint lelkem az egek egyikébe ment – Indráé a legalacsonyabb, Brámáé a legmagasabb –, vagy visszaűzték a földre, hogy tovább éljen egy féreg, a légy, a hal vagy barom testében. És a tökéletes életmód jutalma is csak az volt, hogy a lélek beleolvadt Bráma lényébe, ami nem boldogságot jelentett, hanem csak abszolút nyugalom volt.

A derék férfiú ráncos arca láthatólag kigyúlt, amint tovább folytatta:

– A szeretet boldogsága a cselekvésben áll; próbája az, hogy mit akar valaki tenni másokért. Nem tudtam nyugodni. Mikor láttam a sok nyomort és ezzel szemben a szabályokba szorított vallás ridegségét, megszántam, és szeretni kezdtem a szenvedő emberiséget. De mikor a szeretet kötelességeiről akartam prédikálni, a hallgatóim mind elszökdöstek tőlem, vagy az életemre törtek. Végre egész Indiában nem volt hely, ahol békében vagy biztonságban lehettem volna, még a száműzöttek közt sem. Ekkor oly zugot kerestem, ahol, Istent kivéve, mindentől elrejtőzzem. A Gangesz mentén haladtam fölfelé, egész a forrásig, messze föl a Himalájákba, hogy egyedül Istennel lakozzam, imádkozva, böjtölve és a halálra várakozva.

Szava ismét félbeszakadt, és a csontos kezek hevesen összekulcsolódtak.

– Egy éjjel a tó partjain jártam, s a hallgatózó csendben így szóltam: „Mikor jön el az Isten, hogy követelje a magáét? Nem lesz hát megváltás?” …A vízen hirtelen egy fény kezdett reszketve fellobbanni; csakhamar egy csillag jött föl, és megállt a fejem fölött. A fényesség elkábított. Míg a földön feküdtem, végtelenül kedves hangot hallottam, mely így szólt: „Szereteted diadalmaskodott. Boldog vagy, ó, India fia! A megváltás közel van. A föld távol részeiből való más kettővel meg fogod látni a Megváltót, és bizonysága lész, hogy eljött. Reggel kelj útra, és találkozzál velük; helyezd minden bizalmadat a Lélekbe, aki vezérelni fog.

– És ettől az időtől fogva – sóhajtotta Menyhért boldogan – a fény velem maradt; és így tudtam, hogy az a Léleknek látható jelenléte. Reggel nekiindultam a világnak azon az úton, amelyen jöttem. Egy sziklahasadékban roppant értékű követ találtam, melyet Hurdvarban eladtam. Lahoron, Kabulon és Jezden át Iszfahánba értem. Itt vettem a tevét, és innen Bagdadba mentem, mindig egyedül, de mitől sem tartva, mert a Lélek velem volt, és most is velem van.

Az élénk görög örvendezve ölelte meg a hindut, az egyiptomi pedig részvéttel így szólt:

– Üdvözöllek, testvérem. Sokat szenvedtél, de végre is diadalmaskodtál. Ha szívesek vagytok meghallgatni, most megmondom, ki vagyok, és miképpen jöttem ide. Én Boldizsár vagyok, az egyiptomi. A történelem velünk kezdődött. Mi örökítettük meg először az eseményeket, amelyeket az emlékek megőriztek. A paloták és templomok homlokzataira, obeliszkekre, a sírok belső falaira felírtuk királyainknak neveit és tetteit; és a finom papiruszokra bíztuk bölcselkedőink bölcsességét és vallásunk titkait – az összes titkokat, egynek kivételével, amelyről azonnal szólok. Ez pedig az, hogy hazámban mindig két vallás volt: az egyik titkos, a másik nyilvános; az egyiknek sok istene volt, s ezt a nép vallotta; a másik az egy Istené, melyet csupán a papság ápolt. Hiába volt a sokszázados elnyomás, a királyok minden pusztítása, az ellenségek minden beavatkozása, az idők minden változása. A hegyek alatt levő maghoz hasonlóan, mely idejére vár: élt a dicső igazság; és ez – ez az ő napja!

Az egyiptomi egy korty vizet ivott a közel levő tömlőből, és folytatta: