F. Scott Fitzgerald

Benjamin Button
különös élete

FORDÍTOTTA:
Szabó Nóra

SZERKESZTETTE
Tokaji Zsolt

fapadoskonyv.hu

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

1

1860-ban még nem volt szokatlan az otthonszülés. Manapság viszont, ha jól tudom, az orvoslás magasságos istenei úgy döntöttek, hogy az újszülött első sírása a kórház érzéstelenítőtől fülledt levegőjébe hasítson, lehetőség szerint egy felkapott, elegáns kórházéba. Így az ifjú Mr. és Mrs. Roger Button mintegy ötven évvel előzte meg korát, amikor 1860 nyarának egyik napján úgy határoztak, hogy elsőszülött gyermeküknek egy kórházban kell világra jönnie. Az, hogy e korukat meghaladó gondolatnak volt-e bármiféle köze ahhoz a bámulatos történethez, melyet most közreadok, sosem fog kiderülni.

Legjobb lesz, ha elmesélem, miként történt az eset, és ítéljék meg maguk.

Roger Buttonéknak mind társadalmilag, mind anyagilag irigylésre méltó helyzetük volt a Baltimore-béli Antabellumban. Rokonság fűzte őket Emezék és Amazék családjához is, minek köszönhetően, s ez minden déli számára ismeretes, a Konföderációt benépesítő roppant arisztokrataréteg teljes jogú tagjainak számítottak. A pár még tapasztalatlan volt a gyermekvállalás régi szép szokását illetően – így Mr. Button, érthető módon ideges volt. Fiút szeretett volna, hogy egy napon majd gyermekét is a connecticuti Yale Egyetemre küldhesse, ahol őt magát, négy éven keresztül, a valamiért oly evidens „Mandzsetta” becenéven ismerték.

Azon a szeptemberi reggelen, pontban hat órakor izgatottan ébredt, a nagy eseménynek tiszteletére felöltözött, elrendezte kifogástalan megjelenését és sietve indult el a Baltimore-i kórház felé vezető utcákon, hogy kiderítse, vajon az éjszaka sötétjének kebelén megszületett-e már az új jövevény.

Amikor körülbelül százyardnyira járt a Maryland Magánkórház Uraknak és Hölgyeknek épületétől, megpillantotta Dr. Keene-t, háziorvosukat, aki épp a lépcsőn jött lefelé, miközben kézmosásszerűen dörzsölgette kezeit – amely mozdulatot minden orvostól megkövetel a szakma íratlan etikai szabályzata.

Mr. Roger Button, a Roger Button és Tsa. Vasáru Nagykereskedés elnöke, e festői kor bármelyik déli úriemberétől elvárt méltóságáról szinte teljesen megfeledkezve rohanni kezdett Dr. Keene felé.

– Dr. Keene! – kiáltotta. – Ó, Dr. Keene!

A doktor meghallotta, felé fordult, s mire Mr. Button odaért hozzá, szigorú doktoros arcára különös kifejezés ült ki.

– Mi történt? – kérdezte Mr. Button, amint zihálva felért a lépcsőre. – Hogy ment? Hogy van a feleségem? Fiú lett? Milyen a gyermek? Mi…

– Beszéljen érthetően! – förmedt rá szigorúan Dr. Keene. Arcán pedig némi ingerültség látszott.

– Megszületett a gyermek? – kérdezte rimánkodva Mr. Button.

Dr. Keene rosszallón ráncolta össze szemöldökét.

– Hát igen, gondolom… azt hiszem, mondhatjuk így is. – Ismét furcsa pillantást vetett Mr. Buttonra.

– A feleségem jól van?

– Igen.

– Fiú vagy lány?

– Na, most már! – csattant fel Dr. Keene ingerült hévvel. – Legyen szíves, menjen inkább és nézze meg a saját szemével. Felháborító! – Az utolsó szót egy szuszra vágta oda, majd maga elé dörmögve elfordult. – Azt képzeli tán, hogy egy ilyen eset jó hatással van a szakmai reputációmra? Még egy ilyen tönkretenne… bárkit tönkretenne.

– Mi a baj? – kérdezte Mr. Button rémülten. – Hármas ikrek?

– Nem, nem hármas ikrek! – válaszolta a doktor élesen. – Mi több, bemehet és megnézheti saját maga is! Ja, és kerítsen egy másik orvost! Én segítettem magát a világra, fiatalember, és már negyven éve a családja háziorvosa vagyok, de végeztem magukkal! Nem akarom többé látni se magát, se egyetlen rokonát! Ég önnel!

Majd határozottan hátat fordított, egyetlen szó nélkül felkapaszkodott kocsijára, mely a járdaszegély mellett várakozott, s vadul elhajtatott.

Mr. Button letaglózva állt a járdán, s minden ízében remegett. Miféle szörnyűség történhetett? Hirtelenjében már semmi kedve nem volt, hogy belépjen a Maryland Kórház Uraknak és Hölgyeknek épületébe, s csak a legnagyobb erőfeszítéssel tudta magát rávenni arra, hogy megmássza a maradék lépcsőfokokat és átlépjen a bejárati kapun.

Az előtér opálos fényében egy nővér ült a pult mögött. Szégyenét legyűrve, Mr. Button odalépett hozzá.

– Jó reggelt – üdvözölte a hölgy kedves pillantással.

– Jó reggelt. Én… Mr. Button vagyok.

Ennek hallatára rémület ült ki a lány arcára. Fölállt, s úgy tűnt, menten kirohan az előtérből, és szemmel láthatóan nem kevés erőfeszítésébe került, hogy önuralmat erőszakoljon magára.

– Látni szeretném a gyermekemet – szólt Mr. Button.

A nővér halkan felsikkantott.

– Jaj, hát persze! – kiáltotta hisztérikusan. – Az emeleten van. Egyenesen fenn az emeleten. Menjen csak… fel!

A nővér megmutatta, merre induljon, Mr. Button pedig hideg verejtékben ázva, botladozott felfelé a második emeletre vezető lépcsőkön. Az emeleti előtérben egy másik nővér lépett oda hozzá lavórral a kezében.

– Mr. Button vagyok – szólt nagyon ügyelve az artikulációjára. – Szeretném látni a…

Csatt! A lavór hangos csörömpöléssel a padlóra esett és a lépcsők felé gurult. Csatt! Csatt! Ütemesen bucskázott lefelé a fokokon, mintha csak az úriember által gerjesztett általános rémület részévé akarna válni.

– Látni akarom a gyerekemet! – kiáltotta Mr. Button már-már visítva az összeomlás szélén. Csatt! A lavór a földszintre ért. A nővér visszanyerte higgadtságát és leplezetlen megvetéssel teli pillantást vetett Mr. Buttonra.

– Hát rendben, Mr. Button – egyezett bele halkan. – Ám legyen! De ha tudná, milyen helyzetbe kerültünk ma reggel ettől az egésztől! Egyszerűen botrányos! Ezek után a kórházunknak semmiféle tekintélye nem…

– Gyerünk már! – kiáltotta rekedten a férfi. – Nem bírom ezt tovább!

– Akkor hát, erre legyen szíves, Mr. Button.

A nővér után vánszorgott. A hosszú előtér végében egy szobához értek, ahonnan megannyi különbözőféle csecsemősírás hangjai szűrődöttek ki. – Ezt a szobát a későbbi szóhasználatban csakugyan „síró-szobaként” emlegették. – Beléptek.

– Nos – Mr. Button lélegzete egy pillanatra elakadt –, melyikük az enyém?

– Az ott – mondta a nővér.

Mr. Button tekintetével követte, amerre a nővér mutatott, és a következő látvány tárult a szeme elé: egy hatalmas fehér takaróba csavarva egy öregember ült ott, félig belepréselődve az egyik bölcsőbe, egy öregember, aki így ránézésre a hetvenes éveiben járhatott. Ritkás haja szinte egészen ősz volt, állából pedig hosszú, füstszínű szakáll meredt elő, amely abszurd módon lengedezett előre-hátra az ablakon beáramló fuvallatban. Homályos, tompa szemével, amelyben tanácstalan kérdés bujkált, Mr. Buttonra pillantott.

– Megőrültem volna? – csattant fel dörgedelmes hangon Mr. Button mihelyt rémülete dühbe csapott át. – Ez valami rettenetes kórházi tréfa?

– Nekünk nem annak tűnik – felelte a nővér ridegen –, és nem tudom, hogy Ön őrült-e vagy sem, de ez minden kétséget kizáróan a maga gyereke.

Mr. Button homlokát még jobban kiverte a hideg veríték. Lehunyta, majd ismét kinyitotta a szemét és újra a bölcsőben ülőre nézett. Nem, mégsem káprázott a szeme: valóban egy hetvenéves emberre bámult – egy újszülött hetvenévesre, egy újszülöttre, akinek lábai túllógtak a bölcső keretén, amelyben feküdt.

Az öregember egy percig higgadtan járatta tekintetét egyikükről a másikukra, majd hirtelen reszelős, agg hangon megszólalt:

– Maga az apám? – kérdezte.

Mr. Button és a nővér merőn bámulták.

– Mert, ha maga az – folytatta az öregember nyafogva –, akkor vigyen el engem erről a helyről, kérem – vagy legalábbis vegye rá őket, hogy állítsanak be ide egy kényelmes hintaszéket.

– Honnan az istennyilából jött maga? Ki maga egyáltalán? – fakadt ki kétségbeesetten Mr. Button.

– Pontosan nem tudnám magának megmondani, ki vagyok – felelte panaszosan nyafogva –, merthogy csak néhány órája születtem, ám bizonyos, hogy Button a vezetéknevem.      

– Hazudik! Maga egy szélhámos!

Az öregember fáradtan fordult a nővérhez.

– No, szép dolog így üdvözölni egy újszülöttet – panaszolta gyenge hangján. – Mondja csak meg neki, hogy téved. Rendben?

– Ön téved, Mr. Button – szólt a nővér kimérten –, ez itt bizony a maga gyereke, és önnek a lehető legjobbat kell biztosítania a számára. Arra kell kérnünk tehát, hogy a lehető leghamarabb vigye haza magával, még valamikor a mai nap folyamán.

– Haza? – ismételte hitetlenkedve Mr. Button.

– Igen, mi nem tarthatjuk itt. Igazán nem tehetjük. Érti?

– Ennek, látja, igazán örülök – nyafogta az öregember. – Micsoda nagyszerű hely ez egy csöndet kedvelő ifjonc számára. Ezzel a sok sírás-rívással, nyöszörgéssel, ordítással, képtelen voltam itt egy szemhunyásnyit is aludni. Amikor meg valami ennivalót kértem – itt a hangja metszően magassá vált rosszallásának jeleként –, kaptam egy üveg tejet!

Mr. Button nem messze a fiától lerogyott egy székre s arcát a tenyerébe temette.

– Egek! – mormolta rémült önkívületben. – Mit szólnak majd az emberek? Mihez kezdjek?

– Haza kell vinnie – sürgette a nővér. – Méghozzá azonnal!

A meggyötört férfi szemei előtt tisztán körvonalazódott egy groteszk kép. Egy kép magáról, amint a város nyüzsgő utcáin sétál ezzel a rémisztő teremtménnyel az oldalán.

– Képtelenség! Képtelen vagyok rá! – nyögte.

Az emberek megállítanák, kérdezősködnének, és ugyan mit mondhatna nekik? Be kellene mutatnia nekik ezt a… ezt a hetvenéves embert: „Ez itt a fiam, ma kora reggel született.” Majd az öregember visszahúzná magára a takaróját, és tovább vánszorognának elhaladva a nyüzsgő üzletek és a rabszolgapiac mellett, – ekkor egy sötét pillanatig Mr. Button azt kívánta, hogy a fia bárcsak fekete volna – el a lakónegyed előkelő házai és az idősek otthona előtt…

– Gyerünk, szedje már össze magát! – ripakodott rá a nővér.

– Nézze – jelentette be váratlanul az öregember –, ha azt hiszi, hogy ebben a pokrócban fogok hazáig sétálni, akkor nagyon téved.

– A csecsemőket mindig takaróba bugyolálják.

Az öregember felemelt egy apró fehér pólyaruhát és rosszalló, recsegő hangon így szólt:

– Nézze csak! – mondta reszketegen. – Ez az, amit nekem szántak!

– A babákra mindig ilyet adunk – mondta a nővér kimérten.

– Hát kérem – felelte az öregember –, ez a baba már pedig semmit se fog viselni két percen belül. Ettől a pokróctól ugyanis mindenem viszket. Legalább valami cihát adhattak volna rá!

– Tartsa magán! Tartsa csak magán! – mondta sietve Mr. Button. Odafordult a nővérhez.

– Mihez kezdjek most?

– Menjen be szépen a városba, és vegyen a fiának valami ruhát.

Lefelé menet az előtérbe Mr. Button még halotta fia hangját:

– Ja, és egy sétabotot is, apám! Akarok egy sétabotot!

Mr. Button vadul vágta be maga mögött a bejárati kaput…

2

– Jó napot! – üdvözölte idegesen Mr. Button a Chesapeake szatócsbolt eladóját. – Ruhát szeretnék vásárolni a gyerekem részére.

– Mennyi idős a gyermeke, uram?

– Úgy nagyjából hat órás – felelte különösebb gondolkodás nélkül Mr. Button.

– A bébi részlegünket hátul találja.

– Hát, nem hiszem… ööö… nem is vagyok biztos benne, hogy erre van szükségem. Ez… ő egy különösen termetes gyermek. Kivételesen… hatalmas.

– Van ott a legnagyobb méretű babaruhákból is.

– Merre van a fiúruházati osztály? – tudakolta Mr. Button, s kétségbeesetten igyekezett témát váltani. Érezte, hogy az eladó immáron bizonyosan megsejtette szégyenletes titkát.

– Pontosan itt mellettünk.

– Lássuk csak… – Tétovázott. Az elképzelés, hogy újszülött fiát férfiruhába öltöztesse, visszataszító volt számára. Ha mondjuk, találna egy igen nagyméretű fiú garnitúrát, levágná azt a hosszú és borzalmas szakállat, az ősz hajszálakat pedig barnára festené, talán sikerülhetne elrejteni a legrosszabbat, s valamicskét megtartania a megtépázott önbecsüléséből, nem is beszélve a Baltimore-ban betöltött társadalmi pozíciójáról.

Ám a fiúosztály kétségbeesett átkutatásával se talált egyetlen olyan ruhát sem, amely illett volna az újszülött Buttonra. Természetesen az üzletet hibáztatta, hiszen minden ilyen esetben csakis az üzlet a hibás.

– Mit is mondott, mennyi idős a fia? – kíváncsiskodott az eladó.

– Ő… ööö… tizenhat.

– Ó, bocsánatot kérek. Úgy rémlett, mintha hat órást mondott volna. A serdülőosztályt a következő soron találja.

Mr. Button megszégyenülve fordult el, majd egy pillanatra megállt, arca felderült, és az egyik kirakatban álló bábura mutatott.

– Az ott! – kiáltott fel. – Azt az összeállítást kérem, ami azon a kirakati bábun van.

Az eladó döbbenten meredt rá.

– Na de – ellenkezett –, ez nem is gyereknek való öltözet. Illetve az, de akkor is csak egy jelmez. Még akár Ön is viselhetné!

– Csomagolja be – utasította a vásárló ingerülten. – Ez az, ami nekem kell.

A döbbent eladó engedelmeskedett.

A kórházba visszatérvén, Mr. Button belépett a terembe, ahol az újszülötteket helyezték el, és kis híján fiához vágta a csomagot.

– Nesze, itt vannak a ruháid – förmedt rá.

Az öregember kibontotta a csomagot s különös tekintettel vizsgálgatta tartalmát.

– Meglehetősen komikusnak tűnik nekem ez a hacuka – mondta panaszosan. – Nem akarok úgy festeni, mint egy majom, aki…

– Te már épp eléggé majmot csináltál belőlem! – vágott vissza szigorúan Mr. Button. – Téged csak ne érdekeljen, hogy nézel ki, komikusan vagy sem! Vedd fel végre, vagy különben… vagy különben elfenekellek!

Az utolsó szó előtt nyugtalanul nyelt egy nagyot, annak ellenére, hogy tisztában volt vele, hogy ezt kell mondania.

– Igenis, apám – válaszolta a gyermek groteszkmódon utánozva a fiúi tiszteletet. – Többet éltél már, jobban tudod. Legyen hát, ahogy kívánod.

Ahogy már korábban is, az „apám” szó hallatán, Mr. Button feldühödött.

– És iparkodj!

– Igyekszem én, igyekszem, apám!

Amikor fia elkészült, Mr. Button komor tekintettel végigmérte. A jelmez egy pár pöttyös zokniból, egy rózsaszínű nadrágból és egy övvel elkötött, széles gallérú ingből állt. Ez utóbbi előtt lengedezett a hosszú, őszes szakáll, amely majdnem a derekát verdeste. Az összhatás lehangoló volt.

– Na, várj csak!

Mr. Button felkapott egy kórházi ollót és három gyors nyisszantással levágta a szakáll nagyját. De az összkép még e jótékony változtatás ellenére sem közelítette a tökéletest. A szakáll megmaradt borzas pamacsa, a vizenyős szemek, az aszú fogak feltűnően elütöttek a jelmez fiatalos vidámságától. Mr. Button azonban megmakacsolta magát, majd fia felé nyújtotta kezét.

– Gyere! – szólt komolyan.

A fia bizalommal fogta meg apja kezét.

– Hogy fogsz hívni, apa? – kérdezte remegő hangján, amint kisétáltak a szobából. – Csak „gyerek” leszek még egy ideig, amíg ki nem találsz valami jobbat?

Mr. Button felmordult.

– Nem tudom még – felelte fanyar fintorral. – Azt hiszem, Matuzsálemnek fogunk hívni.

3

Mindazok ellenére, hogy a Button család legújabb tagjának haját rövidre nyírták és egy meglehetősen természetellenes fekete színnel befestették, arcát annyiszor leborotválták, hogy a végén már fénylett, őt magát pedig kisfiúnak való ruhákba bújtatták, melyeket egy elképedt szabótól rendeltek, Button még mindig képtelen volt figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy fia igen csak kifogásolható elsőszülöttnek. Hajlott kora ellenére, Benjamin Button – mert végül is így nevezték el a gyermeket a felettébb találó, ámbár igen csak bántó Matuzsálem helyett – öt láb, nyolc hüvelyk magas volt. Ruhái sem tudták elrejteni ezt, s hiábavaló próbálkozásnak bizonyult szemöldökének fazonigazítása és festése is, hogy ezekkel is eltereljék a figyelmet az alattuk ülő fakó, vizenyős, fáradt szemekről. Sőt, a dajka, akit már jó előre felfogadtak, felettébb dúlt állapotban hagyta el a házat, amikor megpillantotta a jövevényt.

De Mr. Button rendületlenül kitartott elhatározása mellett, miszerint Benjamin csak egy baba, és ezért így is kell őt kezelni. Először kijelentette, ha Benjaminnak nem felel meg a langyos tej, akkor boldoguljon étel nélkül, ám végül kompromisszumos módon ráállt, hogy fia kenyeret, vajat, sőt zabkását fogyasszon. Egy nap egy csörgővel tért haza, s Benjamin kezébe nyomva a leghatározottabban ragaszkodott ahhoz, hogy „játszadozzon vele”, mire az öregember – egy fáradt, beletörődő pillantás kíséretében – megmarkolta a játékszert, s a nap folyamán olykor hallani lehetett, amint engedelmesen csörgeti.

Ugyanakkor kétség sem fért hozzá, hogy a csörgő borzalmasan untatta, és más, nyugodtabb szórakozás után nézett mind ahányszor csak magára hagyták. Példának okáért, egyik nap Mr. Button észrevette, hogy az előző héten több szivart fogyasztott el, mint korábban bármikor, s erre a szokatlan jelenségre csak pár nappal később találta meg a magyarázatot, amikor is az egyik délután váratlanul a gyerekszobába lépve Benjamint a szobát betöltő vékony kék füstködbe burkolózva találta, amint bűnbánó arccal épp egy sötét Havanna csikkjét próbálta elrejteni. Ez persze egy alapos fenekelésért kiáltott volna, ám Mr. Buttonnak rá kellett döbbennie, képtelen rászánni magát arra, hogy ezt végbe is vigye. Pusztán figyelmeztette fiát, miszerint tesz ő majd arról, hogy „visszamaradjon a fejlődésben”.

Mindazonáltal továbbra is makacsul kitartott elvei mellett. Apró ólomkatonákat, játékvonatokat hordott haza, hatalmas, édesen mosolygó pamutbábukat vásárolt, és hogy kiteljesítse azt az illúziót, melyet – ha másnak nem is, de legalábbis magának – megteremtett, szenvedélyes aggodalommal faggatta a játékbolti eladót, hogy „lejön-e a festék a kis rózsaszín játékkacsáról, ha netán a csöppség a szájába venné”. Ám apja erőfeszítéseinek ellenére Benjamint tökéletesen hidegen hagyták ezek a holmik. Inkább lesettenkedett a hátsó lépcsőn és hóna alatt az Encyclopaedia Britannica egy kötetével tért vissza a gyerekszobába. Egészen késő délutánig képes volt belefeledkezni, mialatt a puha plüsstehénkék és Noé bárkája elhagyatottan hevertek szerteszét a padlón. Ily mértékű konoksággal szemben azonban Mr. Button erőfeszítései vajmi keveset értek.

Kezdetben az eset megrökönyödést váltott ki Baltimore-ban. Az, hogy e sorscsapás miféle károkat okozhatott volna Buttonék és teljes rokonságuk társadalmi megítélésében, felbecsülhetetlen, ám (szerencséjükre) a polgárháború kitörése más dolgokra terelte az emberek figyelmét. Néhányan, akik mégis tíz körömmel ragaszkodtak a protokollhoz, fantáziájukat megfeszítve törték fejüket valamiféle udvarias bókon, mellyel gratulálhatnának a szülőknek. Mígnem végül valaki fejéből kipattant az a zseniális ötlet, miszerint a gyermek kiköpött nagyapja, s e megállapítás, a hetvenes éveikben járó emberek általános állapotát figyelembe véve, kétségbevonhatatlanul igaznak bizonyult. Mr. és Mrs. Button mégsem örültek ennek igazán, Benjamin nagyapja pedig vérig sértődött rajta.

Benjamin, miután elhagyta a kórházat, úgy fogadta el az életet, ahogyan volt. Több kisfiút is áthoztak hozzá bemutatni, ő pedig egy teljes, merev ízületektől sajgó délutánt töltött azzal, hogy megpróbáljon magában érdeklődést ébreszteni a búgócsigák és márványgolyók iránt. Sőt, merő véletlenségből ugyan, egy csúzliból kilőtt kővel sikerült betörnie a konyhaablakot, mely mutatvánnyal titkon megörvendeztette édesapját.

Ezt követően Benjamin minden áldott nap gondja volt arra, hogy valamit összetörjön. Azonban mindezt csak azért tette, mert ezt várták el tőle, ő pedig természetéből fakadóan engedelmes típus volt.

Amikor nagyapja kezdeti ellenszenve elpárolgott, Benjamin és e kiváló férfiú roppant örömüket lelték egymás társaságában. Ők ketten – kik korban és tapasztalatban egymástól oly távol álltak – órákig csak üldögéltek mint két régi cimbora, s fáradhatatlan egyhangúsággal taglalták a napok lassan folydogáló eseményeit. Benjamin jobban érezte magát nagyapja társaságában, mint szüleiében – ők valahogy mindig egyfajta különös tisztelettel viseltettek iránta, és irányába tanúsított parancselvűség ellenére gyakorta szólították „miszternek”.

Éppolyan tanácstalan volt, mint bárki más, akinek születésekor teste és elméje látszólag érettebb korú. Utánanézett az orvosi szaklapokban is, de nem talált a sajátjához hasonló esetről tudósító feljegyzést. Apja unszolására őszinte kísérletet tett, hogy a többi kisfiúval játsszon, s gyakorta csatlakozott is a szelídebb játékokhoz – de példának okáért a futball túlságosan felzaklatta gyenge szervezetét, és félt, hogy egy esetleges törés után öreg csontjai már nem forrnának össze többé.