Schmidt József

Bevezetés India

szent irodalmába

fapadoskonyv.hu

Tartalom

BEVEZETÉS

I. A VÉDA IRODALMA

A) A SZANHITÁK

a) Az Rgvéda-szanhitá

b) Az Atharvavéda-szanhitá

c) A Számavéda-szanhitá

d) A Jadsurvéda-szanhiták

B) A BRÁHMANÁK

C) AZ ÁRANJAKÁK ÉS UPANISADOK

D) A SZÚTRA-IRODALOM (VÉDÁNGA)

II.A SZANSZKRIT-PERIÓDUS IRODALMA

A) A NÉPIES IRODALOM: A NAGYEPOSZOK ÉS A PURÁNÁK

a) A Mahá-bhárata

b) A Rámájana

c) A purána-irodalom

BEVEZETÉS

(Az ind és európai nyelvek és kultúrák ősi összefüggése - Az árják bevándorlása Indiába és keveredése az őslakókkal, s ennek következményei - Az ind irodalom általános jellege, jelentősége, hagyományozása, nyelve, fő szakai és kronológiája)

A szanszkrit vagy ó-ind irodalom terebélyes fája vagy negyedfélezer éves kultúra talajából nőtt ki. Ez a kultúra teljesen eredeti - oly idegenszerű, mint az ind flóra és fauna, egészen más, mint az antik, általában nyugati civilizáció, s mindamellett mégis ősrégi összefüggésben áll vele. Ezt az összehasonlító nyelvtudomány minden megkívánható világossággal igazolja. Az ind nyelvek a hozzájuk igen közel álló iráni (perzsa) nyelvekkel együtt az ún. indo-európai vagy indo-germán nyelvcsalád tagjai, s rokonságban vannak az európai nyelvek túlnyomó többségével, a görög, latin (román), kelta, germán, szláv és más nyelvekkel - ami annyit jelent, hogy az indek és perzsák elődei, az „árják”, valamint a görög, római (román), kelta, germán, szláv és más népek elődei valamikor egy nyelvet beszéltek, s tehát megértették egymást. A nyelvrokonság e ténye persze nem bizonyítja az indo-európai nyelvű népek etnikai összetartozását, azaz vérrokonságát - indo-germán race csak némely német „arisch-christlich” fantaszták agyában létezik -, de igenis bizonyítja a hajdani nyelvi egységet, ez pedig az ősi kulturális közösséget, s a kettő együtt egy egységes nyelvű és kultúrájú indo-európai ősnép létezését. Hogy hol és mikor élt ez az ősnép, azt nem lehet tudni, de annyit meglehetős biztossággal állíthatunk, hogy a Kr. előtti 4. vagy 3. évezred folyamán indo-európai nyelvű néptörzsek tanyáztak Közép-Európában az Atlanti-óceántól a szibériai steppékig. Innen vándorolhattak be az árják, az indek és perzsák elődei, az iráni fennsíkra, ahol egy ideig még együtt maradtak. Az árják egy része idővel megint vándorútra kelt, s Kr. e. 3000 vagy 2000 körül a Hindukus hágóin leereszkedett India északnyugati szögletébe, a mai Pendsábba, ahonnan aztán egy idő múlva kelet, majd dél felé kezdett terjeszkedni.

A bevándorlás óta az indo-árják jóformán teljesen el voltak vágva a nyugati világtól, mert az előindiai félszigetet a Himálaja gigászi barriere-je csaknem egészen elszigeteli a kontinenstől, s lassanként egészen átalakultak, mert az Indus és a Ganges lapályain s a Dekhan fennsíkján a tropikus éghajlat alatt egészen új világ, új élet kezdődik, egészen megváltoznak a létfeltételek. Ameddig az árják az iráni fennsíkon tanyáztak, a szüntelen harc a pusztai hordákkal és a kemény munka megtartotta régi erejüket, a Hindukus mögött azonban a hódítások lezajlása után nem kellett többé harcolni s dolgozni sem, mert legelő és szántóföld bőviben volt, éppúgy rabszolgakéz is a munka elvégzésére, amely a klíma miatt úgyis terhessé vált. Ily körülmények között csakhamar kifejlődött a hajlandóság a pihenésre, az élet javainak élvezésére, a passzív és energia nélküli életre, s bekövetkezett a testi és lelki erők elernyedése. Még végzetesebb volt a vérkeveredés. India középső és déli részeiben még ma is óriási területeket tartanak megszállva, s a körülbelül 300 millió főnyi lakosságnak mintegy ötödrészét teszik a bennszülött mundák és dravidák - többé-kevésbé feketebőrű, alacsony termetű, tömpeorrú, primitív műveltségű, részben félvad törzsek és népek, valószínűleg Ausztrália és Melanézia negroid népeinek vérrokonai. E bennszülöttek elődei azok a „feketebőrű”, „orratlan”, „istentelen” emberek, illetőleg „nem-emberek” (a-mánusa), akiket a bevándorló árják isteneik segítségével igájukba hajtottak. De aztán a győzőket hajtotta igájába az a természeti törvény, hogy magasabbrendű népfaj alsóbbrendű race közepette nem sokáig tarthatja meg tisztaságát: a magas termetű; izmos, fehérbőrű árja lassanként eltűnt, s a mai alacsony termetű, gyönge, többé-kevésbé sötétszínű hindu váltotta fel. A fekete vérrel keveredés fiziológiai tekintetben kétségkívül javára vált az árjának, mert elősegítette akklimatizálódását, de pszichikai tekintetben végzetessé lett reá nézve: gazdag fantáziája elveszítette a józan energia ellensúlyát, nagy szellemi tehetsége s előkelő gondolkozása féktelen, zavaros, alantas ösztönökkel párosult.

Az ily módon kialakult hindu szellem bélyegét az egész indiai kultúra magán viseli, természetesen az irodalom is: a fantázia szárnyalása, az eszmék eredetisége, mélysége és gazdagsága, a szépség, báj és gyöngédség éppúgy megvan benne, mint a formaérzék fogyatékossága, a szertelenség, mesterkéltség és keresettség, az émelygős érzelgősség, a lélekölő rendszerezés és a szőrszálhasogató pedantéria. Van eposz, amelynek kereteit szinte szétrepesztik a roppant számú és terjedelmű epizódok - egészen önálló eposzok, vaskos kötetekre rúgó vallásbölcseleti és jogi tanköltemények. A költők a legkörmönfontabb poétika sámfájára húzzák s finomnál-finomabb célzások, szellemeskedések, kétértelműségek ornamentikájával sallangozzák föl alkotásaikat. A tudósok rendszerbe foglalják s tankönyvekben tárgyalják nem csupán a számtant, mértant, nyelvtant, hanem a táncot, jóslást, varázslást, sőt a betörést és a szerelmet is. Kommentárokhoz kommentárokat készítenek, sőt olykor maguk a szerzők is mindjárt kommentár kíséretében teszik közzé tulajdon műveiket. - A tudomány és a szépirodalom határai összefolynak. Ami nekünk mesekönyv, az az indeknek a politika és életbölcsesség tankönyve, a történetírás viszont az epikai költészet egy faja, amellyel poéták foglalkoznak. Egy eposz a grammatika szabályainak illusztrálására készült. - A költői és prózai formák között sincsen voltaképpeni különbség: minden tárgy versben és prózában egyaránt kezelhető, a szakirodalom formája is túlnyomóan vers, minélfogva vannak verses filozófiai, jogi, orvosi, csillagászati művek, sőt nyelvtanok és szótárak.

Ez az annyira egzotikus irodalom minden fogyatkozása mellett is rendkívül fontos és felette értékes. Benne gyökerez a mai hindu világ egész szellemi élete és gondolkozása, mert az ind civilizáció bámulatosan összefüggő egység s folytonosság dolgában az egész indogermánságban, sőt a sinai kivételével az egész világon páratlanul áll. Belső érték tekintetében az ó-ind irodalom a régi literatúrák közt csak a görög mögött marad el, de mint az egyetemes emberi evolúciónak forrása nem csupán szükséges kiegészítése a klasszikus irodalomnak, hanem felette is áll. A vallási irodalom a vallás fejlődésének minden fázisát feltünteti, s így vallástörténeti szempontból megbecsülhetetlen anyagot tartalmaz. Az indoeurópai nyelvű népek lakta területek között India az egyetlen, ahol önálló nemzeti vallás, a brahmanizmus, s egy hatalmas világvallás, a buddhizmus keletkezett. A bölcseleti irodalomban is egészen eredeti és mélyenjáró spekulatív érzék jelentkezik, s a filozófiai rendszerek hosszú sorozatában majdnem minden lehetséges bölcseleti irányzat szóhoz jut. A jogi irodalom a szociológiai és az összehasonlító jogtudomány szempontjából igen fontos. A nyelvtudomány sokkal magasabb színvonalon áll, mint az egész ó- és középkori nyugati nyelvtudomány, s nagy befolyással volt a modern nyelvtudomány kialakulására. - A szépirodalomban szintén nagy értékek vannak. Az eposz ugyan általában nemigen felel meg a nyugati ízlésnek: a nagy eposzok túlságosan nagyok, a műeposzok túlságosan művésziek, de egyes epikai alkotások mégis világirodalmi értékűek. Az ind mese- és regegyűjtemények óriási szerepet játszottak a világirodalomban, s az összehasonlító irodalomtörténet új diszciplínájának megalapozására vezettek. A gnómikus költészet terén az indek az egész világon versenytárs nélkül állanak. Egyes lírai alkotások az érzés bensősége és heve, valamint a forma szépsége tekintetében a világirodalom legjobb termékei közé tartoznak. A dráma, többek közt a lírai elem túltengése miatt, nemigen felel meg a nyugati követelményeknek, de e téren is vannak igen figyelemreméltó alkotások. - S minden a legnagyobb mértékben eredeti. Csak egyes szaktudományok terén vannak az idegen befolyásnak többé-kevésbé biztos nyomai, de a szépirodalom minden idegen befolyástól ment.

Mindent összevéve: Indiában is voltak költők és tudósok - mégpedig igen nagy számban, mert a politikai felaprózódás, amelynek következtében India sohasem volt egységes állam, az irodalomnak csak javára vált; mindenütt mindig akadtak fejedelmek, akiknek bőkezűsége hatalmasan fellendítette az irodalmat. A termelés minősége ugyan nem felel meg a mennyiségnek, de nagyban és egészben az ind irodalom olyan kulturális érték, amelynek ismerete elől művelt ember nem zárkózhat el.

Az írás ismerete Indiában meglehetősen régi. Az írás legrégibb keltezhető emlékei, Asóka király szikla- és pillér-feliratai, csak a Kr. előtti 3. század közepe tájáról valók ugyan, de az írás maga jóval régibb: prototípusa egy északi semita (föníciai) 22 betűs alfabéta, már 800 körül eljutott kereskedők útján Indiába. Ebből keletkezett 500 körül papi tudósok közreműködésével a 44 betűs bráhmí-írás, a mai ind alfabétáknak, többek között a leginkább elterjedt nágarí- vagy dévanágarí alfabétának őse. Ez az alfabéta 49 jegyével a szanszkrit nyelvnek minden hangját feltünteti, s tudományos módszerrel van összeállítva, holott a mai európai alfabéták elégtelenek minden hang megjelölésére, s ma is oly rendszertelenek, mint közös ősük, a különben szintén servita eredetű görög-latin alfabéta.

Noha tehát az ind írás régi időkbe megy vissza, régi kéziratok - legalább magában Indiában - nincsenek: már 14. századbeli kézirat is rendkívül ritka, s csak egynéhány való a 12. századból. Ennek több oka van. Az egyik a klíma befolyása, illetőleg az íróanyagok (pálmalevél, nyírfakéreg, fatábla, a mohamedán invázió óta papiros) romlandósága. Egy másik ok az, hogy a papok a szentírás tanítását monopolizálták, s attól is tartottak, hogy a szent szövegek avatatlan vagy méltatlan kezekbe jutnak. A legfőbb ok azonban az, hogy az írás csak egészen későn szegődött irodalmi célok szolgálatába - akkor, amikor már régen gazdag, szóbeli úton hagyományozott irodalom volt. Indiában a legrégibb időktől mind a mai napig minden irodalmi és tudományos tevékenység hordozója nem az írás, hanem az élőszó, a szájhagyomány. A szentírást és a tudományt ma sem tanulják kéziratból vagy könyvből, hanem a tanító ajkáról, a nagy népies eposzokat ma is élőszóval recitálják, költői művek ma is hallgatók, nem olvasók számára készülnek. A legrégibb vallási irodalom századokon át szájhagyomány útján öröklődött - mégpedig a legnagyobb hűséggel, mert a szent szövegek pontos betanulása vallási kötelesség. A profán irodalmi termékeket jó ideig szintén csak betanulták, de ezeknek a szájhagyomány nem vált javukra, mert a recitálók kényük-kedvük szerint bántak velük, változtattak, kihagytak és betoldottak, úgyhogy az eredeti szövegek helyreállítása sokszor igen nehéz vagy éppen lehetetlen.

Az ind irodalmi termékek nyelve három fejlődési fokozatot tüntet fel. Ezek: az ó-ind vagy szanszkrit, a közép-ind és az új-ind.

Az ó-ind vagy tágabb értelemben vett szanszkrit nyelvnek két fejlődési fázisa van a Véda nevű szent irodalomról elnevezett védikus ind vagy védikus szanszkrit és a szűkebb értelemben vett szanszkrit. A kettő úgy viszonylik egymáshoz, mint a homéroszi és az attikai görög vagy mint az archaikus és a klasszikus latin nyelv. A védikus ind vagy védikus szanszkrit nyelv a Védában lévő költői művek (himnuszok, imák, varázsformulák) nyelve - régisége ellenére már nem igazi népnyelv, hanem papi énekesek körében öröklődött és mesterségesen konzervált irodalmi nyelv, a legószerűbb és leggazdagabb ind nyelv. A szűkebb értelemben vett szanszkrit szintén irodalmi nyelv, amelynek alapja azonban szintén népies tájszólás, talán a Brahmávarta (45. l.) tájnyelve. Három egymás után következő változata: a „régi”, az epikai és a klasszikus szanszkrit. A „régi” szanszkrit a védikus prózai művek nyelve, az epikai a nagy népies eposzoké, a klasszikus a klasszikus irodalomé. A szanszkrit nyelv már a szanszkrit periódus kezdetén (Kr. e. 500 körül) nem volt élő nyelv, de a papok, tudósok s általában a műveltek tényleg beszélték, s a nép szélesebb rétegei is legalább megértették. Csak ebből érthető, hogy a nagy népies eposzokat körülbelül másfélezer év óta nyilvánosan recitálják s hogy a drámákban egyes szereplő személyek szanszkritul, mások népies nyelveken beszélnek. A szanszkrit tehát bizonyos értelemben élő nyelv, persze csak a művelt osztályok nyelve. Erre mutat a neve is, mert szanszkrta annyi mint „művelt, pallérozott, finom” - megkülönböztetésül a népies nyelvektől, amelyeknek neve prákrta, azaz „természetes, közönséges, műveletlen”: A „művelt” nyelvet aztán Pánini, a legnagyobb ind nyelvtudós (Kr. e. 4. vagy 3. sz.) normalizálta és stereotipizálta. Azóta a szanszkrit nyelv grammatikai bilincsekbe vert, megmerevült nyelv, egy rendkívül fejlett nyelvi műipar terméke. Ennek ellenére vagy éppen azért a szanszkrit korlátlan tekintélyű norma marad, amelyhez a klasszikus periódus szolgailag ragaszkodik, sőt bizonyos határig az egész régibb irodalom is „páninizálva” van. A szanszkrit ma sem „holt” nyelv: könyvek, folyóiratok, röpiratok jelennek meg szanszkrit nyelven; könyvkereskedések (bár a könyvnyomtatás a 19. században bejutott Indiába) még mindig foglalkoznak szanszkrit kéziratok másolásával; papok, tudósok, tanárok és hallgatóik, sőt gyárosok, kereskedők és iparosok is beszélnek vagy legalább értenek szanszkritul. A mai tiszta hindí nyelv ugyanis jóformán csak a ragok elvesztése által tér el a szanszkrittól, úgyhogy minden hindu megérthet belőle annyit, amennyit pl. az olasz a latinból. A szanszkrit manapság is legalábbis olyan szerepet játszik Indiában, mint a latin a középkori Európában vagy a héber a zsidóknál.

A szanszkrit mellett egész sereg áll a közép-ind népies (prákrit) tájszólásoknak. A heterodox dsinizmus és buddhizmus régi hagyománya csak ilyeneket használt s egészen mellőzte a szanszkritot, amely Krisztus születése körül erősen háttérbe szorult s csak a 6. századtól szerzi vissza főségét, sőt behatol az „északi” buddhizmus irodalmába is. E prákritok közül több irodalmi nyelv rangjára emelkedik. Ezek között a legfontosabb a páli, a Tipitaka nevű buddhisztikus kánon és a „déli” buddhizmus egyházi nyelve, amely a mágadhi tájszóláson alapul, de más prákritokkal is keveredett. A Sziddhánta vagy Ágama nevű dsinista kánon nyelve az ardha-mágadhí, „fél-mágadhí” vagy ársa. A drámákban a szanszkrit mellett több közép-ind tájszólás szerepel. - A közép-ind nyelvek tovafejlődései (körülbelül 1000 óta) az új-ind nyelvek a hindí és a pendsábí (nyugaton), a kasmírí és a naipálí (északon), a maráthí (délen) és a bengálí (keleten). Az általános érintkezés nyelve a hindusztání vagy urdu - perzsa-arab elemekkel kevert hindí. Új-ind dialektus a cigány nyelv is.

A szanszkrit irodalom történetének két fő szaka van: a védikus és a szanszkrit periódus. A védikus korszak ismeretlen időktől körülbelül a Kr. előtti első évezred közepéig tart. Tartama legalábbis egy évezred, de valószínűleg több. Ez a periódus (a legrégibb görög periódustól eltérően) majdnem csupán vallási, részben teológiai és teozófiai műveket alkotott. E korszak első felében az irodalom teremtő és poétikus jellegű, a líra terén alkot kiválót, s a kultúra középpontja az Indus és mellékfolyói vidéke, a mai Pendsáb; a periódus második felében az irodalom teológiai és spekulatív szellemű és prózai alakú, s a kultúra centruma kelet felé a Ganges völgyébe tolódik át. - A szanszkrit korszak a védikus periódus végétől a mohamedán invázióig (Kr. u. 1000) tart, de bizonyos értelemben a mai napig. Ebben a korszakban az irodalom általában világi jellegű, s úgy a tudományos, mint a szépirodalom csaknem minden ágában kiváló termékeket produkál, s a kultúra átterjed az előindiai félsziget déli részébe, a Dekhanba.

India soha nem csinált történetet, nem is írt történetet. Az első történeti jellegű szanszkrit munka csak a mohamedán invázió után lát napvilágot: a Kalhana írta Rádsa-taranginí, „a királyok folyama”, a kasmíri királyok verses krónikája (12. sz.), de jó részében ez is legendás. A történeti érzéknek majdnem végleges hiánya, az ind passzivitás, pesszimizmus és politikai tiranizmus e folyománya, az egész irodalomban is elejétől végéig jelentkezik. A szerzők élete, kora, időrendi egymásutánja teljesen közönyös. Jelesül a kronológia az ind irodalomtörténet Achilles-sarka. Egzakt kronológia egyáltalában nincsen: az egész hosszú védikus korszakban egyetlenegy biztos dátum sincs, a szanszkrit periódusban is csak egy-kettő, úgyhogy a legfontosabb művek korára vonatkozó nyugati szakvélemények századokra rúgó eltéréseket tüntetnek fel. A védikus korszak felső határa teljesen ismeretlen - sejthetőleg inkább a 3., mint a 2. évezred Kr. előtt; alsó határa megközelítőleg a Kr. előtti 1. évezred közepe - abból következtetve, hogy az ez idő körül keletkezett buddhizmus az egész védikus irodalmat feltételezi. E két határ között egyes művek kora egyáltalában nem határozható meg, csak egész szövegkategóriák relatív kora, ti. az, hogy ez vagy az a kategória régibb-e vagy ifjabb, mint egy másik. Nagyban és egészben így áll a szanszkrit irodalom kronológiája is, bár itt vannak egyes támaszpontok: idegen (görög, sínai, arab) szerzők művei s a Kr. utáni 5. századtól fogva honi feliratok, amelyektől sokat várhatunk. De az 5. század előtti szanszkrit irodalom kronológiája jóformán teljesen relatív.

Az irodalmi jelenségek tárgyalásának sorrendje tehát rendkívül fogas kérdés. A mi tárgyalásunkban a védikus irodalom kategóriái után a szanszkrit periódus műfajai következnek - lehetőleg első fellépésük időrendi egymásutánjában, de minden egyes kategórián belül minden beléje tartozó jelenség egyszerre van tárgyalva, bármilyen korú legyen is.