Voltaire

Candide

avagy az optimizmus

Fordította:

Gyergyai Albert

fapadoskonyv.hu

ELSŐ FEJEZET

Hogyan nevelték Candide-ot egy szép kastélyban,

 s hogyan űzték el ugyanonnan

Volt egyszer Vesztfáliában, Thunder-ten-Tronckh báró úr kastélyában egy fiatal legényke, akinek a természet a legszelídebb tulajdonságokat adományozta. Arca is mutatta lelkét. Nyílt esze volt és egyúttal igen egyszerű szelleme, azt hiszem, ezért is hívták Candide-nak, vagyis jámbornak. A ház régi cselédei arra gyanakodtak, hogy a báró úr húgának volt a fia, apja meg egy szomszédos, derék és becsületes nemesember, akihez azonban ez a hölgy sosem akart férjhez menni, mert mindössze hetvenegy őst tudott kimutatni családfáján, míg a többit megrágta az idő rozsdás vasfoga.

A báró úr egyike volt a tartomány leghatalmasabb urainak, mivel kastélya kapuval és ablakokkal is dicsekedhetett. Sőt, a kastély fogadótermót még egy faliszőnyeg is díszítette. A baromfiudvar kutyáiból vadászfalkát is formálhatott, ha kellett, istállószolgái hajtóknak is beváltak, s a falusi plébánost kinevezte házikáplánjának. Mindnyájan nagyuramnak hívták, s nevettek, ha mesélgetett nekik.

A méltóságos báróné körülbelül háromszázötven fontot nyomott, ami persze tetemes tekintélyt kölcsönzött neki; vendégeit mindenkor igen nagy méltósággal fogadta, ez aztán még nagyobb tekintélyt biztosított személyének. Egyetlen lánya, Kunigunda tizenhét esztendős volt, piros arcú, friss, kövérkés, ínycsiklandó. A báró úr fia mindenképpen méltónak mutatkozott apjához. Nevelője, Pangloss, orákuluma volt a háznak, s a kis Candide korának és jellemének teljes jóhiszeműségével hallgatta leckéit.

Pangloss a metafizikával vegyes teológiát és az ugyanezzel kapcsolatos kretinológiát tanította. Remekül tudta bizonyítani, hogy nincsen okozat ok nélkül, hogy ebben a lehető legeslegjobb világban a nemes báró kastélya a legeslegszebb várkastély, és hogy a báróné a bárónék legjobbika.

– Be van bizonyítva – mondta –, hogy nem is lehetnek másképp a dolgok, mert ha már mindennek célja van, minden szükségképpen a legeslegjobb célért is van. Figyelje meg, hogy orrunk például azért van, hogy legyen min hordani szemüveget, s lám, hordunk is szemüveget. Lábunk láthatóan arra való, hogy nadrágot húzzunk rá, ezért is van nadrágunk. A kövek arra termettek, hogy megfaragják őket, és hogy kastélyokat építsenek belőlük, ezért is van Őméltóságának ilyen gyönyörű kastélya; a tartomány legnagyobb ura illő, hogy a legeslegszebb házban lakjék. És mivel a disznók arra valók, hogy megegyék őket, azért eszünk mi disznóhúst egész évben. Következőleg, akik azt állítják, hogy minden jól van ezen a földön, ostobaságot állítanak; azt kellene mondaniok, hogy minden a legjobban van.

Candide hallgatta figyelemmel, és ártatlanul hitt neki, mert ő Kunigunda kisasszonyt végtelenül szépnek találta, bár sohasem vett még magának bátorságot ahhoz, hogy ezt meg is mondja neki. Arra a megállapításra jutott, hogy igen nagy boldogság Thunder-ten-Tronckh bárónak születni, a második legnagyobb boldogság Kunigunda kisasszonynak lenni, a harmadik e kisasszonyt napról-napra látni, és a negyedik Pangloss mestert, a tartomány és következésképp az egész föld legnagyobb filozófusát hallgatni.

Egy szép napon Kunigunda, ahogy a kastély közelében sétált, abban a kis erdőben, amelyet parknak neveztek, észrevette a csalitban Pangloss doktort, amint éppen leckét adott kísérleti fizikából a báróné szobalányának, egy igen csinos és igen tanulékony kis barnának. Mivel Kunigunda kisasszonynak nagy tehetsége volt a tudományokhoz, lélegzetfojtva figyelte az előtte játszódó és többször megismétlődő kísérleteket; igen tisztán láthatta a mester elegendő okát, az előidéző okokat éppúgy, mint az okozatokat, és amikor visszatért a házba, izgatottan és merengőn, nem volt neki hőbb vágya, mint hogy ő is tudós legyen, mert arra gondolt, hogy akkor ő lehetne az ifjú Candide elegendő oka, és Candide viszont az övé.

Hazamenet találkozott Candide-dal és elpirult. Candide ugyancsak elpirult. Köszönt neki, elfúló hangon; és Candide is szólt hozzá, bár maga sem tudta, mit mond. Másnap mindjárt vacsora után, ahogy otthagyták az asztalt, Kunigunda is, Candide is egy spanyolfal mögé került; Kunigunda leejtette a zsebkendőjét, Candide felvette, a kisasszony ártatlanul megfogta a fiú kezét, a fiú ártatlanul megcsókolta a kisasszonyét valami egészen különös élénkséggel, érzékenységgel és bájjal; ajkuk találkozott, szemük fellángolt, térdük reszketett, kezük ide-oda tévedt. Thunder-ten-Tronckh báró úr ott ment el a spanyolfal mellett, és látva ez okot és okozatot, kidobta Candide-ot a kastélyból, jókorákat rúgva a fenekébe. Kunigunda elájult; mihelyt magához tért, a báróné őméltósága fölpofozta, és minden csupa zűrzavar lett a lehető legszebb és legkellemesebb kastélyban.

MÁSODIK FEJEZET

amely arról szól, hogy mi történt Candide-dal a bulgárok között

Candide, miután kiűzték a földi paradicsomból, sokáig mendegélt, anélkül, hogy tudná hová; hol sírt, hol meg tekintetét az ég felé emelte, hol pedig visszafordult a kastélyok legszebbike felé, amelyben a legeslegszebb bárókisasszony lakozott. Vacsora nélkül feküdt le kinn a mezőn, két barázda között; a hó kövér pelyhekben hullt. Candide egészen átfázva vánszorgott el másnap a szomszéd városig, amelyet úgy hívtak, hogy Valdberghoff-trarbk-dikdorff, s mivel nem volt semmi pénze, majd meghalt az éhségtől és a fáradtságtól. Szomorúan állt meg egy kocsma ajtaja előtt. Két ember, mindkettő kék ruhában, észrevette:

– Pajtás – mondta az egyik –, nézd ezt a jóképű fiatalembert, a termete is megfelelő.

Candide felé mentek, és megkérték igen udvariasan, tartson velük vacsorára.

– Uraim – felelte Candide elragadó szerénységgel –, igen megtisztelnek engem, de megvallom, nem tudom miből kifizetni a vacsorámat.

– Uram – felelte neki az egyik kékruhás –, akinek olyan arca és olyan érdeme van, mint Kegyelmednek, sose fizet semmit sem: nem elég, hogy hatodfélláb a magassága?

– Igen, Uraim, ekkora vagyok – mondta, és meghajolt.

– Uram, üljön le az asztalhoz, és nemcsak hogy fizetjük a költségeit, de tűrni sem fogjuk soha, hogy egy olyan ember, mint Ön, híjával lehessen a pénznek. Az emberek arra valók, hogy egymást megsegítsék.

– Igaza van – felelte Candide. – Ezt mondta nekem Pangloss úr is, és látom, hogy minden a lehető legjobban van.

Megkérték, fogadjon el egy pár tallért. Candide elvette a pénzt, és nyugtát akart adni, de az urak nem fogadták el, s mindnyájan asztalhoz ültek.

– Nem szereti ön gyöngéden?…

– Ó igen – felelte Candide –, gyöngéden szeretem Kunigunda kisasszonyt.

– Nem – szólt az egyik úr –, azt kérdezzük, nem szereti-e gyöngéden a bulgár királyt?

– Nem én – felelte –, hiszen sohase láttam.

– Hogyan? Ő a legbűbájosabb király, és illik, hogy igyunk egészségére.

– Nagyon szívesen, uraim! – és máris felhajtotta poharát.

– Elég! – mondták neki –, Ön ezentúl támasza, bástyája, védője, hőse lesz a bulgároknak, megcsinálta a szerencséjét, dicsősége biztosítva van.

Azonnal vasra verték, és máris vitték a regementbe. Ott aztán jól megegzecíroztatták, jobbra-át-ot, balra-át-ot vezényeltek neki, megtanították célozni, lőni, parádésan masírozni, meg arra is, hogyan bánjon puskatöltő vesszejével, és harmincat is kapott a fenekére; másnap valamivel kevésbé rosszul gyakorlatozott, és akkor csak húszat adtak neki, harmadnap már csak tízet kapott, s bajtársai úgy néztek rá, mint valami csodára.

Candide csak ámult-bámult, és nem nagyon értette, hogyan lett belőle hős. Egy szép tavaszi napon fejébe vette, hogy sétálni megy, és már ment is egyenesen, abban a hitben, hogy az embernek éppúgy, mint az állatnak, megvan az az ősi joga, hogy kedvére szedegethesse a lábát. De még csak két mérföldet se tett meg, s már ott termett négy másik hős, mindegyikük hat láb magas, ezek aztán megkötözték, és vitték a börtönbe. Kérdezték tőle, törvény szerint, mit szeret jobban: akarja-e, hogy megvesszőzze harminchatszor az egész regement, vagy hogy nem óhajt-e inkább egyszerre tizenkét golyót a koponyájába. Hiába mondta minderre, hogy az ember akarata szabad, hogy ő nem akarja sem az egyiket, sem a másikat, mégis csak választania kellett, és úgy döntött Istennek azon adománya révén, amelyet szabadságnak hívnak, hogy hát inkább vesszőzze meg harminchatszor a regement; két fordulót el is tűrt. A regement pontosan kétezer emberből állott; más szóval ez négyezer vesszőcsapást jelentett, aminek az lett az eredménye, hogy a hátán minden izma és idege kilátszott a nyakszirtjétől a fenekéig. Amikor a harmadik fordulóra készülődtek, Candide már nem bírta tovább, ezért azt a kegyet kérte, hogy legyenek szívesek szétloccsantani a fejét. Ezt a kegyelmet meg is adták neki; bekötözték a szemét, letérdeltették. A bulgár király épp arra sétált, és kérdezte, mi bűnt követett el a jámbor, s mivel ennek a királynak igen-igen nagy esze volt, megértette mindabból, amit Candide-ról mondtak neki, hogy ez az ifjú metafizikus igen tudatlan e földi dolgokban, s mindjárt kegyelmet is adott neki, olyan ritka nagylelkűséggel, hogy azt minden újság és minden század magasztalni fogja. Egy derék kirurgus gyógyította meg Candide-ot alig három hét alatt, Dioszkoridosztól javasolt kenőcsökkel. Már volt egy kis bőr a hátán, és járni is kezdett valahogy, amikor a bulgárok királya megütközött az avarokéval.