Charlotte Brontë

Caroline Vernon

FORDÍTOTTA
Borbás Mária

A VERSEKET FORDÍTOTTA
Mesterházi Mónika

fapadoskonyv.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

MÁSODIK RÉSZ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Néhány szó Angriáról és az angriaiakról

ELSŐ RÉSZ

Midőn befejeztem legutóbbi könyvemet, ünnepélyes fogadalmat tettem: nem írok addig, míg megírni valóm nem akad, s akkoriban az a gondolat kerülgetett, hogy évek is eltelhetnek talán, mire valamely kellőleg újszerű és tetszetős tárgy elhagyott tollam felvételére serkent. Hanem – lássanak csudát! Alig kelt és múlt három hónap, s íme: „A nyomorult ott kínlódik megint”.{1}

Mindennek ellenére nem holmi újdonság, még csak nem is a dolgok meghökkentő állapota késztette tollamat, hogy tintával szennyezze be az előttem fekvő tiszta lapot. Reggelimet a Chapel Streeten elköltvén naponta felöltöztem, vendéglőben ebédeltem, újságot olvastam, esténként színházba jártam, úgy egy alkalommal hetente helyet foglalván a tüzes angriai postakocsin, egészen Zamornáig száguldottam; utamat olykor addig folytattam, míg meg nem pillantottam Adrianapolis füstjét, az újszülött főváros{2} rikító kirakatait és újdonsült palotáit, majd, vízi isten módjára, a Calabar habjaiba vetettem magam – habár nem lobogóba burkolózva, s magam sással koszorúzva, ám jeggyel kezemben egy gőzhajóra szálltam, s tajtékkal, gőzzel el, el, Mouthton előtt, s a part mentén Doverhamig, majd vissza Verdopolisba. Amikor pátosz és érzelgősség lett úrrá rajtam, szendvicseket pakoltam kosárba s el Alnwickbe, vagy azontájt – ám e próbálkozással felhagyok, mert a legutóbbi alkalommal, midőn történetesen egy fűzfa alá telepedvén láttam neki a hideg baromfinak s egy palack gyömbérsörnek, asztalomul egy szobor talapzatát használva, egy őr alkalmasnak vélte, hogy megbotránkozását kifejezésre juttatva tudassa: a kastélyban nem engedélyezik az efféle szabadosságot, a birtok e fertályáról idegenek kitiltatnak, a szobor pedig, lévén a Wharton ház egy húsz esztendeje elhunyt férfi avagy női leszármazottjának mása, értékes műalkotásnak tekintendő – s efféle hetvenkedéssel szándékozott bizonyítani, hogy szentségtörésre vagy mire vetemedtem, midőn mustáros üvegemet és borsszórómat egy zsemle, valamint kés és villa társaságában a tulajdon pucér lábujját egy szál ingben bávatagon bámuló ostoba kőbálvány talapzatára helyeztem.

Hogy egyik szavamat azonban a másikba ne öltsem, még életem e szakaszában is láttam és hallottam valamit, ami, akárcsak egy turista naplója, papírra vetve jól elkelhet. Istenemre, a könyv-író sosem elveszett ember! Naponta aligha várhatunk földindulást vagy felkelést. Nem adódnak minduntalan

se hadak túlerőben, angriai esőben,

Se nemes úr, aki tüzet kezd gyújtani

A lápon, se vele a bugris serege,

Se gróf, se herceg, bár kardja serceg,

Míg győz és lódít, világot hódít,

Majd sír egy sornyit.

Nem adódik minduntalan

se harcos boltos, roppant elegantos,

Se király, Boy, se Jack, fekete ingesek,

Akik Szent Szövetségre lépnek a dölyfben égve,

Se trónutód, aki a brandyt szíveli,

Míg földeket foglal a vad néger haddal,

Nagy sebbel-lobbal.

Nem adódik minduntalan

koszorú, keszkenő, se nász, se temető,

Se ok bigámiára, királyban törvény kára,

Se száműzés sötétben a nemzet érdekében,

Se visszatérés gyorsan, nemzeti gyásznapokban,

Míg atyja és személye egy asztalhoz nem ülne,

„Mert a grófnak nincs kedve”.

E dolgok, Olvasó, nem esnek meg mindennap. S jól is van így, hiszen ha nap mint nap támadna efféle inger, hamarosan ártalmára lenne a közgyomornak, s emésztési zavart keltene.

A világban ugyan nem esnek már csodák, beszédtárgy azonban bízvást található. A csatatereken, való igaz, immár búza nő. A nyugati országrész egy újságja, mely nemrégiben került a kezembe, így írja egy hírében: „árpa és zab jól fizet Leiden szomszédságában, s az Evesham környéki földeken szénát gyűjtenek.” Mi több, értésünkre adják, hogy a Cirhala hajózhatóságát kisvártatva egy csatorna javítja majd, mely nagyban megkönnyíti az áruszállítást az ország felsőbb részeibe, valamint hogy előfizetések gyűlnek új és tágas színi terem építésére Westwood városában. Nos tehát? Pangjon minden érdek, mivel a vér áramlása megállt? Kiveszett az életből a változatosság? Mindez vajon a háború gyermekének bűne? A Szeretet összecsukja szárnyát, midőn a Győzelem lándzsáját leereszti? Nem úgy! A társadalmat valóban megszállta a tisztes béke hangulata, a gyakorlatias nyugalom. Hajdan zabolátlan ifjak megfontolttá, józanná cseperedtek. Bízom abban, hogy az erkölcsiség, még az udvaré is, öregbedett. Kitörésekről mostanában nem hallani. Igaz, egy bizonyos igen magas rangú főnemes apróbb helytelenkedéseinek időnként híre jár; e viselkedés azonban az illetőnek második természete, és érzéseinek közismerten kifinomult fogékonysága kommentárt nem kíván. Másutt pedig minden bizonnyal változás, javulás tapasztalható. És most, hogy oly hosszan szemléltük a kirívó kihágásokat, vigasztalódjunk az érett erkölcsiség megzabolázott látványával.

ELSŐ FEJEZET

Július elsejének reggelén különleges esemény színhelye volt az Ellrington udvarház. A gróf és a grófné reggelijüket fogyasztották – a grófné mindenképpen, a gróf ugyanis csupán szemlélte a magáét –, midőn őlordsága, minden előzetes figyelmeztetés avagy látható ok nélkül felnevetett!

E sajátos történésnek a grófné tulajdon öltözködőszobája volt a színhelye. A méltóságos asszony aznap reggel ráédesgette őlordságát, hogy korán keljen, azzal a szándékkal, hogy igen szép nyári nap lévén, hajtsanak ki Alnwickbe, őlordsága testi-lelki felüdülésére. Mintegy két-három hete ugyanis őlordsága felhagyott azzal a szokásával, hogy a helyes útról különc módra letérjen. Bizonyos főúri házak szalonjai – mondhatnám valójában: budoárjai – hasztalan várták, hogy őlordsága szavainak s léptének gyengéd visszhangjától zengjenek. Greville, Lalande és St James úrnők búsongtak, akár a fészkén gunnyasztó csalogány, avagy a hűtlen párjához szelíd rosszallást búgó, elhagyott gerlice. Nem jött; s hasztalan küldetett útjára sóhajokkal és illatszerrel terhelt, könnyekkel és rózsavízzel harmatos számtalan gyengéd levélke. Nem egy efféle érzékeny küldemény zsugorodott össze „megperzselt pergamentekercs” módjára őlordsága lakosztályának kandallójában, válasz reá pedig nem érkezett. Muzsikától megcsömörlötten, érzelmektől émelyegve tért haza zeneietlen, egyenes beszédű grófnéjához az ex-elnök. Az ernyedten forgatott szemektől felfordult a gyomra, könnyebbséget keresett hát a gyors, átható pillantásnál, mely mesterkéltség helyett határozottságot ígért.

A méltóságos asszony kezdetben igen zsémbesnek és konoknak mutatkozott. Vagy egy hétig nem is engedett. Miután azonban a gróf a reményvesztett mélabú illő mértékét tanúsította, s két-három napig félig valós, félig színlelt betegséggel hevert a szófán, méltóságos hitvese előbb ránézett, utóbb megszánta, majd szólott hozzá, végezetül pedig azt sem tudta, hogyan sürgölődjön körülötte, hogyan becézze. Nagyjából fejezetem kezdetén érte el tetőpontját ez az újjáéledt figyelem. A szóban forgó reggelen a méltóságos asszonyt roppantul nyugtalanította, milyen csekély odaadást tanúsít élete nemes párja a reggelije iránt, s amikor félórányi megtöretlen hallgatás után őlordsága, míg érintetlen csészéjét bámulta, ezt a csöndet nevetéssel – váratlan, kurta, szótlan, ám vitathatatlan nevetéssel – oszlatta el, kevés híja volt, hogy Zenobia meg nem rémült.

– Mi történt, Alexander? – kérdezte a hölgy. – Mit látott?

– Magát, s ez, hitemre, elegendő – felelt a gróf, s a nejére vetett pillantásban több volt a gúny, mint a derű, s mindkettőnél több az unalom.

– Engem? Akkor tehát rajtam nevet?

– Kicsoda, én? Dehogy. – S újfent hallgatásba merült, oly elmélázó és lehangolt hallgatásba, hogy az érdemes grófné már-már nem hitt a fülének, s úgy vélte, a még most is visszacsengő nevetést csupán a képzelete szülte.

A reggeli végeztével a grófné felállt az asztaltól, az ablakhoz lépett, és felhúzta a napfényt mindeddig elernyőző redőnyt. Kinyitotta a felső ablaktáblát, s a szabadon beáramló reggeli fény és levegő felderítette a szobát. Szép idő volt, napos, nyárias még a városban is. Efféle nap hatására minden szív és minden szem a vidékre vágyik.

– Készítsék elő gyorsan a hintót – fordult a grófné egy inashoz, aki a reggeliző asztalt takarította le, s mihelyt az inas mögött becsukódott az ajtó, a grófné, még neglizsében lévén, tükre elé ült, hogy bevégezze toalettjét. Befonta és feltornyozta haját, s némi büszkeséggel állapította meg, hogy a hollófekete hajzuhatag most sem kevésbé illő kerete csinos vonásainak, mint tíz esztendeje. Atlaszselyem öltözékének szabása légies termethez nem való talán, de kiválóan alkalmas egy magas szépasszonynak, aki a büszkeségnek és a haragnak oly nagy súlyát viseli, amely sok volna két köznapi halandónak is. Feltűzte óráját, fehér, párnás kezét számos gyűrűvel ékesítette, midőn az említett műveleteket mindeddig kísérő mély csendet ismét halk, önkéntelen nevetés szakította meg.

– Uram! – kiáltott fel a grófné, és sietve hátrafordult. Megriadt volna, ha idegei engednek az érzékenység e tanújelének.

– Asszonyom! – hangzott a száraz válasz.

– Miért nevet? – kérdezte a hölgy.

– Nem tudom.

– Nos akkor: min nevet?

– Meg nem mondhatom.

– Beteg talán? Vagy hisztérikus?

– Tudomásom szerint sosem örvendek vasegészségnek, Zenobia; ami azonban a hisztériát illeti, folyamodjon talán Delph kisasszonyhoz.{3}

A grófné megvető legyintéssel ismét tükre felé fordult. A harag sosem megfontolt, s ahogy a méltóságos asszonyé a haja ellen támadt, melyre csak az imént annyi gondot és ízlést pazarolt, fésűk és hajhálók röpködtek, s az előbb még halántékát és homlokát koszorúzó csinos fonatok sötét felhők kavargásával zúdultak a vállára. A gróf ismét elnevette magát, de most már nyilvánvalóan hitvesén. Közelebb lépett az öltözködőasztalhoz, a karszékre támaszkodott, amelyet hitvese kitöltött (szándékosan élek ezzel a szóval, mert valóban nem jutott volna hely senki másnak), és megszólalt:

– Csillapodjon, Zenobia. Azt hittem, elkészült a frizurája. Jól sikerült, habár egy kissé valóban komor volt, nem ez a mostani lebegő, levegős, indázó irály. Ehhez viszont könnyedebb alkat kívánkozna, mint… khm… az öné!

E szavakra a tükröt sebes mozdulattal elfordították, a kefét ledobták, a fésűt pedig nyomatékos gyorsasággal felragadták. A gróf szelíden folytatta.

– A fúriáknak, úgy tudom, megannyi élő kígyó alkotta a frizuráját. Mily különös ízlés! Hogy is volt hát, Zenobia? Hm?

– Hogy is volt?! Mire gondol, uram? Nincs részem abban a megtiszteltetésben, hogy megérthetném méltóságodat.

– Mire is gondoltam? Nem tudom pontosan. Holmi halovány analógia kísértette gondolataimat, s ez késztetett a kérdésre. Annyi ideám támad manapság, Zenobia, amelyeket összetör, megfertőz a viharos éghajlat, melyben élek. A szelídebb bánásmód, egy kevéske lágy napsütés és csendes eső tán kibontakozni késztethetné az újszülött bimbókat, és az esőt követő gyengéd napsütésben olykor-olykor mondhatnék valami jót, fején találhatnám a szöget – ám a dolgok jelen állásánál szólni sem merek, nehogy fertelmesen rám förmedjenek, rám ripakodjanak. Ez valóban lehangol.

A fürtjeit fésülő grófné egy dús, fekete tincset arca elé lebbentett, hogy elrejtse kikívánkozó mosolyát.

– Ön mily durva bánásmódot kénytelen elviselni! – mondta.

– Csakhogy, Zenobia – folytatta a gróf –, mondanom kell valamit, mutatnom valamit magának.

– Valóban, uram?

– Igen. Mind szeretjük, akik bennünket szeretnek, Zenobia.

– Csakugyan? – hangzott a kurta válasz.

– Továbbá – folytatta indulatosan őlordsága –, midőn egy ragaszkodó barátot elhanyagolunk, elfordulunk tőle, tévedésből talán még belé is rúgunk, mily megható felfedeznünk, hogy az elválás és a félreértés hosszú esztendei után is még emlékszik ránk, s még hetvenhetedszer is hajlandó kölcsönkérni azt a fél koronát, amely már hetvenhatszor megtagadtatott tőle! Ezt a levelet tegnap este hozták, Zenobia.

– Kicsoda, uram?

– Az emberek. Talán James. Mint tudja, ritkán kapok levelet. E dolgokkal Mr. Steaton foglalkozik.

– S feltételezem, hogy az ön levele Zamornától származik?

– Ó, nem. Mr. Steaton rendszerint megszabadít az onnan érkező küldemények gondjától. Meg aztán az ő iratainak többnyire ön a címzettje, nem én. Mint tudja, ellenzem a stílusát. Kellemetlen; zablepénytől és vadmadártól bűzlik.

– Alexander! – fortyant fel Zenobia.

– Továbbá – folytatta a gróf –, kegyed elfelejti, hogy ő pillanatnyilag vidéken tartózkodik, következésképpen a levélírogatáshoz túlságosan is elfoglalja az, hogy új komposztot komponál a Thornton babjának, műveli a Warner répáját, kúrálja a Markham Howard báró birkáinak májmételyét. Mellesleg a szénáját sem gyűjtötték még be Hawkscliffe-ben; s alighanem kihasználja ezt a szép napot, kint jár, ingujjban, szalmakalapban, szidja a szénagyűjtőket, egyszer-egyszer maga is segít megrakni a szekeret, s délben meg a szomjoltás idején letelepszik egy boglyára, hogy elfogyassza sajtját-kenyerét, s felhajtsa kancsó serét, akár a király meg a földet túró paraszt. El tudja képzelni, Zen, verítéktől lucskosan – hiszen a munka nehéz, az idő meleg –, egy szál ingben, fehér gatyában, tudja, ahogy „napszállatkor, midőn elcsendesül a tanya”, drága fegyverbarátjával, Lord Arundellel, óvatosan megmártózik a patakban, ahonnan súlyos gyulladással merül fel, mit a veríték hirtelen megfékezése keltett, s hazatérve hólyagot húznak és eret vágnak rajta, ad libitum, de sajátosan önfejű módon ragaszkodik a következő kupához s az újabb merítkezéshez, holott magasra szökött a láza, ám igen helyesen engednek neki, hagyják, hadd menjen a maga feje után, minek következtében hagymázasan félrebeszél, elmetszi torkát, és harsonaszó közepette – mely megilletné a leghatalmasabb, legbőkezűbb uralkodót, ki valaha is értett az ebeket sújtó kórhoz, avagy a lódoktor nemes mesterségéhez –, távozik a színről?!

– Kitől érkezett az a levél, ha kérhetem, uram?

– Ah, a levél! Olvassa el, s az aláírás megmondja, kitől érkezett.

Őlordsága elővonta levéltárcáját, kivett belőle s átadott egy sajátosan hajtogatott küldeményt, melyen a címzés jókora fekete betűi szörnyeteg vaskos vonásaikkal, áthúzásaikkal és cikornyáikkal dacoltak minden valaha volt hivatalos, úri és ifjonti kézírással. A grófné pedig olvasta a következőket:

Boulogne, 1839 június 29-én

Nyakigláb Apó,

Józan vagyok s józan is voltam, és atyáim kifehérült csontjaira esküszöm, józan is maradok a fejezet végeztéig. Igen, atyáim csontjaira és atyáim lelkére, égő lelkére, mely megnyírt és megsarkantyúzott harci kakas képében most is itt ül jobbomon és balomon, és bosszúért kiált!

Sötét volt az éj, amikor megláttam őket; villámlott, és mennydörgött. Ki hajolt ki a gomolygó felhők közül? Ki szólt fülemhez? Nem te vajon, ó sötét, ám kellemetes Szai Tú-Tú, és te, anyám nagyanyjának fivére, Szambó Mungó Anamabú?{4}

Mondok neked valamit, te csalárd vén gazember. Soha nekem még olyan ígéretet nem tettél, mit meg ne szegtél volna. Tagadd csak, tagadd! Hazudtolj meg, dacolj velem, köpj az arcomba, csavard meg az orrom! Rajta, itt állok, vágj bele! Ki retteg? Kin csattan a tréfa?

A dolog veleje, az ügy gyökere a következő: soha nem látták emberek galádabb csoportját némelyeknél, akiket említhetnék, sem elrettentőbb ügyletek sorozatát, mint az előttem heverők némelyike. Hiszen forog a föld, borzong a menny, a tengerek vesztük felé sodródnak, s reszket maga a vén Óceán legmagasb hegyei közt, és megrettenve rázkódik minden erdején által.

Hogy ne kerülgessem a szót: feledkezzem meg magamról, s számítsak veszendő gyermeknek, bár a jelen nemzedék alig is különb, mint az elődje. Hiszen emlékszem még arra, midőn Biblia volt minden házban, s annyi brandyt adtak egy véka galambganéjért, amennyit ma fél aranyért vehetni meg. Tény, s ezt én sem tagadom, a vallás nem népszerű – a valódi, őszinte vallásra gondolok. Több keresztyéniséget láttam a sivatagban, mint amennyivel bárki méltónak ítél elidőzni.

Hol vagy, Apó? Sötétség ül a szobán, ködpára, terjengős, örvénylő borongás. Támaszd meg az asztalom lábát, Apó, légy szíves! Süllyed velem a padlón által! Koppantsd el a kanócot – úgy, úgy, erősebb a fény, könnyebb az írás. Hallgass hát, még nem pergett le a színdarab.

Átkozott vén rabló, selyemben-bársonyban jársz-kelsz, arany ablakú gyémánt házban lakozol, míg nekem a rókalyuk jut, s az ég madarainak az sem. Munkálkodol és fonsz, míg én Salamon vagyok minden dicsőségében, mint amazok egyike. De figyelmeztetlek, Scaramouche, jobb lesz, ha gondoskodol rólam, mert nőmnek osztoznia kell ínségemen, s mit mondasz majd akkor? Elhatároztam, hogy megházasodom. Én mondom neked, ez eldöntött dolog, s maga a Mennyek Királynéja sem változtathatja meg elhatározásomat.

Szépséges és jóságos lény, fogságban sorvadozol! Szívem szerelmetes hölgye, börtönben zokogsz! De megnyílnak az egek, és vár a vőlegény. Enyém lesz ő!

Megadod hát beleegyezésedet, vén söpredék? Mást ígértél nekem, ám ő, „akár a hervadó liliom, lecsüggeszté fejét, és meghala” – vagy legalább is szinte meghalt, hiszen nem élő halál-e vajon, amely őt egy fajankó karjába taszította?

Szerencséd lesz, szép hajadon,

Szerencse száll feléd,

Hogy sírnál börtöntájakon,

Ha nekem szánt az ég?

Búból elég,

Repülj e karba, amely isteni

Üde tested várja rég,

E tűzkeblen nem fogsz búsongani,

Ragyogj fel épp,

Légy víg, mint huri, édenkertbeli,

hol kígyók illatát

mérges virág

fonja magára még.

De bimbós ékkövem, te csillogj fényesen,

Caroline, tünde szép!

Nos, Apó, mit szólsz ehhez? Mutasd meg neki soraimat, s meglásd, szószólóim lesznek-é.

Még fiatal, mondod. Annál nagyobb szüksége van apára, s vajon nem leszek-e egy személyben atyja és hitvese? A másik sem volt sokkal idősebb, midőn megtagadtad tőlem szép, hófehér kezét. Visszautasítottam, igaz, de mit számít az? Ifjabb, zsengébb bimbót szemeltem ki. Caroline csábítóbb név, mint Mary, illatozóbban és makacsabbul zenei. Meg aztán, ő szeret. Szeretett a másik is, mondod; halálosan, felségesen. Tudom, vén tuskó, tudom. Saját kezű írása nálam, törvényes pecséttel, aláírással. Ám ez az édes bimbó, e kicsiny, rebbenő, repdeső, tündéri tünemény, e mámorítón gyönyörű, gyöngéd cukorfalat meglátogat álmaimban, és közli szándékát, hogy azonnal hozzám jön, ha akarom, ha nem.

Szerény leszek a hozomány dolgában. Egy csinos ház, évi tízezer, végrendeleted őrzése, s újjáírása iránymutatásom szerint – ezt kívánom, és meg is kapom. Válaszolj forduló póstával, s csatolj egy levelet szerelmemtől, valamint egy-két bankjegyet. A közeledő napkelte árnyékában, s az elülni készülő vihar robajában, a Szerelem mámorában, a Remény őrjöngésében és a Kétségbeesés tébolyában, a Szépség ragyogásában, az Éden üdvében, a Pokol zaklatott és zűrzavaros zajongásában, a Halál mélységes és mardosó lázálmában,

maradok, ki nem voltam mindig,

főrangú úr,

Q., a sarokban

– Ismeri ugyebár e finom kézírást? – kérdezte a gróf, midőn a grófnő e meghökkentő szellemi termék végére ért.

– Igen, természetesen. Ez Quashia. De mire gondol? Mire céloz?

– Nőül akar venni egy tíz-tizenegy esztendős kisleányt – válaszolt Northangerland.

– Micsoda, Vernon kisasszonyt? – szűrte fogai közt a szót a grófné.

– Valóban.

– És Vernon kisasszony csupán tíz-tizenegy éves?

– Nem hiszem, hogy több.

{1} Alexander Pope: Levél Dr. Arbuthnotnak.

{2} Angria királyságának újonnan épült fővárosa.

{3} Branwell Brontë egy valamivel korábban keletkezett írásának szereplője.

{4} Szaj Tú-Tú: Sai Too-Too Quamina, az ashantik királya, Quashia Quamina apja a coomassie-i csatában esett el. A név eredete: Sai Tootoo, az ashantik 18. sz. eleji királya, akiről a Brontëk olvashattak a Blackwood’s Magazine-ban. Szambó Mungó Anamabú: több afrikai vonatkozású személy, ill. hely összezagyvált neve.