Maurice Paléologue

Cavour

A nagy realista

Fordították:

Ignotus és Szini Gyula

fapadoskonyv.hu

Államférfinak az az igaz dicsősége,

ha építeni tud.

MACAULAY

Tartalom

BEVEZETÉS

Első fejezet

Fiatalsága

Második fejezet

A politikai kezdetek

Harmadik fejezet

Cavour és a szfinx

Negyedik fejezet

Orsini merénylete

Ötödik fejezet

A plombièresi találkozás

Hatodik fejezet

Clotilde hercegnő és Napóleon herceg házassága

Hetedik fejezet

Solferino és Villafranca

Nyolcadik fejezet

Az államférfi és a condottiere

Kilencedik fejezet

A győzelemtől – Cavour haláláig

VÉGSZÓ

IGNOTUS UTÓSZAVA

BEVEZETÉS

19…-ban történt, hogy egy idegen herceg, uralkodócsaládbeli, fenség, udvari küldetésben járt III. Viktor Emánuelnál. A szertartások végeztével a király fölajánlotta vendégének, hogy megsétáltatja Rómában, megmutatni néki fővárosának nevezetes szépségeit, – mirabilia urbis Romae, mint a hajdani zarándokok szokták volt mondani. A séta nyomban megkezdődött, a római tavaszok isteni tündöklésében.

Ám az idegen herceg szűk értelmű volt s még csekélyebb tanultságú, s királyi vezetőjének különben igen avatott magyarázatai sehogy sem érdekelték. Tökéletesen mindegy volt neki a hét halom fejedelmi dicsősége, a Forum, a Colosseum, éppúgy a fenséges romok, a diadalívek, a bazilikák, a paloták, az antik Rómának s a keresztény Rómának bűbájos emlékei. Nem gondolt, legföljebb a másfajta gyönyörűségekre, mik estére várták.

Ám ahogy a kocsi átvágott a Prati di Castellókon, a hercegnek mégis föltűnt egy terebélyes épület s a kapu fölött a fölírás: Caserma Cavour.

– Mi az, hogy Cavour? – kérdezte.

De rögtön maga felelt rá:

– Gondolom. Nyilván az építész neve.

– Csakugyan – felelt a király. – Cavour építész volt, híres építész, ő építette meg Olaszországot.

Mikor az első Re d’Italia unokája kapott ezen a szón, nem csupán hálával adózott nagyapja első miniszterének. Hanem tanúságot is tett, királyi szava döntésével, egy történelmi nagy igazság mellett. Az olasz egység megépítője valóban egy azok közül az államférfiak közül, kik legerősebben rányomták személyük bélyegét hazájuk sorsára s koruk eseményeire, – egy azok közül, kik legnyilvánvalóbban megcáfolták a Tolsztoj híres paradoxonát, mert megmutatták, hogy mit tud elérni a politikában a világos és kész értelem, a biztos okosság, a cselekvő és bátor akarat.

Ezzel a szemmel kell nézni Cavournak itt következő képét, mely különben nem több egyszerű vázlatnál s e hatalmas jelenségnek főképp sajátos jegyeit igyekszik megjelölni, – leírni meghitt valóságában, megfigyelvén gondolatainak keletkezését, elhatározásainak s cselekvéseinek gépezetét.

Első fejezet

Fiatalsága

Öröklékenysége. Koraéretten tart saját egyéniségére: „A mi fiunk sajátos valaki.” – A turini katonai Akadémia. – Az apródok csapata. – Helyőrségi élet az Alpokban. – Genova; az első rajongások a szép fejedelmi városban. – Az 1830-iki forradalom. – Büntetésből a bardói erősségben. – Leköszön tiszti rangjáról. – Falusi birtokosélet. – Éber és gyakorlati értelem, hirtelen akarat, újító vakmerőség: mind a fő tulajdonságok, mik később az államférfit megkülönböztetik. – Erős kedve telik a politikában. – Utazás Párizsba és Londonba 1835-ben. – Baráti összeköttetés Tocqueville-lal; lelkük ellentétessége. – Bánatos visszatérés a falusi élethez; a léri-i uradalom. – Cavour s a nők. Szerelmi indulatainak túlömlő gazdagsága, éles beleélekezése a lelki állapotokba s ügyessége az alkalmak megragadásában. – Az Incognita regénye; Mirabeau emléke. – Bőséges élet Lériben, nagyszerű eredmények a föld kihasználásában. – Fényes átértése a gazdasági nagy problémáknak. – A vasutak dolga ráviszi Cavourt az olasz egység gondolatára.

I.

Camillo de Cavour Turin városában született, 1810. augusztus 10-én s a Benso-k piemonti régi családjából származott, kik már a harmadik keresztes hadjáratban, Barbarossa Frigyes hős ideiben előfordulnak. Apai nagyanyja, Philippine de Sales révén, kit a szenttéavatott kegyes püspöknek egy bátyja vett el, belejutott a savoyai nemességbe. Viszont édesanyja, Adélé de Sellon után, ki genovai s protestáns volt, a languedoc hugenották egy régi vonalát folytatta. S végre két anyai nagynénje, d’Angers bárónő s Clermont-Tonnerre hercegnő, kik majdnem állandóan Turinban éltek, úgyszólván újra belebogozta a francia főnemességgel való ősi kötelékbe. Piemontnak épp legközepén látta meg a napvilágot, s egész életét Piemontnak vagy fővárosában vagy földjein fogja tölteni. Ha úgy esik, hogy mégis túllépje a királyság határait, csak Genovába, Párizsba, Londonba megy s csakis egyszer Flórencba. Különös paradoxon, hogy az olasz egység e megépítője sohase lássa saját szemével Pármát, Bolognát, Velencét, Rómát, Nápolyt. Így aztán azon sem kell elcsodálkozni, ha majd ellenségei egy nap az ő piemontizmusát vetik szemére, sőt egyenest azzal vádolják, hogy piemontizálni akarja az egész Félszigetet. Meglátjuk később, hogy mennyiben helytálló e neheztelés. Ami idegen származását illeti, mely családfáját oly terebélyesen ágaztatja: arról viszont állíthatni-e, hogy többé-kevésbé visszaszorította, gyöngítette, megfertőzte volna „italianizmusát”? Bizonyára nem, mert olasz lesz ő a csontja velejéig, a lelke leglelkéig. Azonban így lesz képes az olasz hazát elfogulatlanabbul fölfogni, s túlemelkedvén a tartományi érzéseken, ez láttatja vele világosabban, ez érteti meg vele áthatóbban, magasabbról s összefoglalóbban a nemzeti lelket.

Első gyermekkora tele van vonásokkal, melyekből már ki lehet érezni jövő jellemét.

Édesanyja szerint „vidám kölyök, életrevaló, hangos, mindig mulatságon jár az esze” – nincs maradhatása. A nagy Cavour-palotában fáradhatatlanul szaladgál föl-le a lépcsőkön s csapkodja az ajtókat, – hússzor egy nap benéz d’Angers és Clermont-Tonnerre nénikékhez, kik különben imádják.

Falun, a santenai nagy uradalomban, bomlik, nyargal és ugrál, mint a fiatal csikó. Megérezni benne az egészséges természetet, az eleven erőt, a gazdag buzgást, a, mint az angol módja, gorgeous plenty of animál spirits-et.

Közben nagyanyja és édesanyja, mind a ketten ritka finom lelkek, megtanítják írni, olvasni, számolni. Tanulói kezdetei keservesek. Utálja a munkát, – piszmog, elalszik irkái fölött, elbámészkodik a levegőben. Ötéves korában – ez az első kézirata, mely megmaradt – ezt írja: „A tanulás untat. Mitévő legyek? Nem tehetek róla.”

Ha elgondolja az ember, hogy később elnyúzza majd magát a munkában, hogy több minisztérium gondját veszi vállára s munkatársait is agyondolgoztatja, talán elcsodálkozni, hogy gyermekfővel így elleneszegült az iskola fogyatékának is. De hamar át lehet érteni. Az iskolásgyerek számára az ábécé, az írás, a számok csak jelek, mik mögött semmi valóságot nem vesz észre.

Holott Cavour sohasem érdeklődött más, mint a valóságok, jobban mondva: az eleven valóságok iránt. Innen, később, a „közigazgatási papírpusztítás”-tól való rettegése. Írások, könyvek, számvetések, statisztikák az ő számára sohasem lesznek egyebek, mint a pozitív cselekvés kötelező szerszámai, az életből vett bizonyítékok arzenálja, bevezetés, mely olyan unalmas, amily elhagyhatatlan s legalább meg kell rövidíteni, amennyire csak lehet.

Ám nemsokára, tizenkettedik éve felé, nagy változáson megy át a fiatal Cavour. Értelme túlárad a tevékenységtől, hirtelen beleveti magát a munkába, falja a könyvet.

De sem étvágya, sem testi tüze nem látja kárát. Cavour marquisnak egy levele feleségéhez elragadóan írja le fiát ifjúi tehetségeinek e viharos lendületében: „A mi fiunk sajátos valaki. Elébb becsülettel megebédelt: egy jó lábas levest, két szép darab sült karajt, főtt marhahúst, szalonkát, mit én lőttem neki a rizsföldön, léri-i rizskását, krumplit, zöldbabot, szőlőt, kávét – több már nem fért bele. Ezek után elszavalt előttem egy pár ének Dantét, Petrarca-szonetteket, a Corticelli grammatikáját, Alfierit, Filicaiát, Jacopo de Ortist, mindezt úgy, hogy hálóköntösben, zsebrerakott kézzel, nagy lépésekkel járt föl-alá…” Mintha a „Pantagruel királyfi művelkedeteit és vitézi cselekedeteit” olvasná az ember, „melyeknek is apja ura természetes hajlandóságból örvendezek vala”.

A turini katonai Akadémián, ahová belép s hová csak nemes ifjaknak van bejuthatásuk, rászorítják aztán a tanulásnak szigorúbb fegyelmére. Világos esze nyomban főképp a matematikához s a földrajzhoz húzza. De az intézeti élet s az alávetettség, ami ezzel jár, nem kedvére való. Megtagadja az engedelmességet – nem pákosztosságból vagy bolondozásból, hanem mert már igen érzi magát. Parancstól, ha nem is adják félvállról, elpirul s a sarkára áll. Többször becsukják „orcátlan feleselés miatt”.

Mindazonáltal, apja révén, ki az udvarnál kegyben áll, bekerül apródnak a sorra jöhető trónörökös, Carignan herceg mellé, ki Károly Albert néven nemsokára király lesz. S ettől fogva ott díszeleg a hivatalos szertartásoknál, bíborpiros szép ruhában, aranysujtásosan.

Ám ez a külsőséges s formaságos élet éppoly kevéssé van ínyére – kivált mert olyan tartásokkal jár, amiket némiképp szolgaiaknak ítél. Tiszteletlenségek szaladnak ki száján, illetlen gúnyolódások, és, ami még rosszabb: szabadelvű vélemények. E szóbeli orcátlanságokat természetesen besúgják Carignan hercegnek. Az égiháború kitör: „A kis Camillo de Cavour – írja ő királyi felsége – adta a jakobinust – én kitettem az ajtón.” A családban sírás és jajveszékelés. Maga az ifjú függelemsértő a kegyvesztést megszabadulás gyanánt fogadja. Vége „ennek a lakájéletnek”. Nem viseli többé „azt a tengerirák-ruhát”!

1826. szeptember 17-én, tizenhatéves korában, fényesen teszi le záróvizsgáit az Akadémián. Kinevezik hadnagynak a királyi hadimérnöki karba, Turin székhellyel.

Így megint visszakerül az ódon Cavour-palotába, hol azonban hangfogót kell tennie szabadelvű véleményeire, mert egész Piemontban nincs, ki elmaradottabb nézeteket vallana, mint édesapja, ki hűbéresebb volna a trón s az oltár pártjához, a Congregatió kamarillájához.

De ki bánja! A nagynénék, Mmes d’Angers és Clermont-Tonnerre, kiknek maguknak nincs gyermekük, kedvük szerint elkényeztetik, ők maguk, egyik is, másik is, elragadó gyengédek és élénkek, megértőek és vidámak, – minden finom, úri, megejtő bennük, még a kegyességük is. Náluk, közöttük szerzi meg Cavour azt a fölajzottságot s elmésséget, azt a természetes könnyedséget, a kellemes, a megejtő, a finom szónak azt a művészetét, mely később oly nagy segítsége lesz.

Nem kevésbé határozó volt értelmi s erkölcsi fejlődésére egy más hatás: egy genfi látogatásáé nagybátyjánál, de Sellon grófnál. Amit innen vesz, az is csupa haszon. Itt, a Genfi-tó partján, hol Jean Jacques Rousseaunak, Voltaire-nek, Gibbonnak, Schlegelnek, Sismondinak emléke egy ragyogó láncnak volt egy-egy szeme, a tizennyolcadik század nemes káprázatai még nem illantak el végkép. De Sellon gróf a legjava részt váltotta magához. Mint nemzetgazda és emberbarát, Turgotnak s Condorcetnek tanítványa, forrón hitt benne, hogy az emberi nem a végtelenig tud haladni az ész s a szabadság útján. Egymásra ható beszélgetéseikből Cavour emelkedettebb, kiszélesedettebb fölfogást visz magával a népek igazításához hozzászabott szabadelvű elméletekről. S hálásan emlékezvén meg lelkének e tágulásáról, mindig meghatott szavakkal beszél majd „az éltető levegőről, mit Svájcban színi be”.

Ezenközben a katonai foglalkozásnak megvannak a maga teendői és de Vigny mondásával élve, a maga szolgaságai.

Az 1815-iki szerződések rárótták Szardínia királyságra a kötelességet, hogy szigorúan megerősítse alpesi határait, elébevágandó újabb francia támadásoknak. A Bonaparte varázslatos hadjáratainak az osztrák vezérkar hagyományaiban olyan benyomásuk maradt, hogy nem tudta levenni szemét a tendai csúcsról, a susai, az aostai völgyről, mintha egyre Albenga, Montenotte, Marengo felől való villámcsapásos rajtaütésektől kellett volna tartani. S így, Metternichnek szigorú és körmönfont ellenőrzése alatt, a turini kormány végig az alpesi határokon lassankint egy tetemes tervszerű védőmunkálatot valósított meg.

1828 augusztusában Cavour hadnagyot Ventimigliába küldik, hol a piemonti hadimérnökség egy överősséget épít, hogy elzárja a Roya völgyét s a corniche-i utat.

Siralmas környék, semmi társaság. Szakbeli foglalkozásán kívül a fiatal tiszt vagy egymagában sétálgat, vagy belemerül a könyvekbe. E belső összeszedelőzködés rendjén napról-napra jobban tudja magát.

Egy levele, melyet 1828. november 30-án intézett öccséhez, már teljes birtokában mutatja a három tulajdonságnak, mely politikai pályafutása során ura s megszabója lesz a többinek: jelleme független, meggyőződése erős, ereje kitartó. „Családom vádol, hogy elfajzottam őseimtől, hogy elárulom hazámat és rendemet. Isten a tanúm, hogy inkább halnék meg börtönben, semhogy méltatlant kövessek el nevemhez, szabad emberi méltóságomhoz. Igaz, személyes tekintetek, politikai vagy anyagi szempontból mutatkozó ajánlatosságok rávittek, hogy az abszolutizmus lobogója alatt szolgáljak. De az erkölcsi méltóság velemszületett érzése mindig eltérített olyan úttól, hol azzal kellett volna kezdenem, hogy megtagadjam meggyőződésemet s ráálljak. hogy ne lássak s ne higgyek többé máskép, mint mások szemével s mások gondolatai szerint.”

Néhány hónappal később, java télvíz idején, elhagyja a Corniche mérsékelt egálját a Mont-Cenis havas hegyvidéke kedvéért, hol a Doire partján Exillest erősítik meg s az Arc völgyében Essellont.

A vidék nem kevésbé nyomorúságos, mint a liguri Alpoké, de rideg nagyságában díszlete más módon ékesszóló.

Ösztönei, hajlandóságai, elhivatása, Cavournak egész természete mintha elektromos ütést kaptak volna itt.

Mindenekelőtt a munka dühe szállja meg, de fékezetten, fegyelmezetten, módszert és programot követve, soha le nem tévedve a belekóstolgatás hiú kedvteléseibe. Sellon nagybátyjának, ki belső bizalmasa lett, ‘azt írja, hogy: „Főkép a matematikai és mechanikus tudományok tanulásával foglalkozom, mert ezekre van legtöbb képességem. Hiszem, hogy jó a történelmet, mélyére szállva, megtanulni, s hogy az élő nyelvek rendkívül hasznosak. Ám nekem úgy tetszik, hogy ha az ember nevet akar magának szerezni s ki akar emelkedni a középszerűségből, nem szabad tehetségeit megosztani, túlságosan sok különböző tárgyra fordítván ezeket. A napsugarak, lencsébe gyűjtve, a fát is meggyújtják, szétszórva nem végeznek semmit…”

Egyik első eredménye, amit följegyezhet, nem kisebb dolog, mint vallásos tudatának teljes függetlenedése. A gyermekkorában beléoltott dogmák, melyek eddig egész erkölcsi életét áthatották, szinte mindenestől szétoszlanak, de minden belső dráma nélkül, anélkül hogy áldozatnak tetszene, tisztára bíráló elméjének nyugodt cselekvéseképpen, abból a parancsoló szükségből, hogy biztos legyen a dolgában s őszinte önmagával szemben. Mindazonáltal a katolicizmus, kivált a szertartásai iránt tisztelettel teli hajlandóságot, valósággal gyengédséget őriz meg – ripae ulterioris amore… Ekképp jövő pályafutásának egyik legnagyobb cselekedete, az ő 1855-iki nagy egyházi reformja, a „szabad Egyházat a szabad Államban” követelő büszke elgondolása már ez alpesi tűnődései során kicsirázott benne.

A termékeny olvasmányok, melyek napról-napra betöltik hosszú pihenőóráit, nemsokára föltárnak előtte egy más gondolatvidéket, kibontják egyéniségének egy másik hajlandóságát is: a politikára való elhivatottságot. Mintha hirtelen megérezné a szerepet, mely a történelem színpadán vár rá: „Ha azt várhatnám – írja 1828. június 16-án Sellon nagybátyjának –, hogy egy napon, akár távolin, hasznos lehetek a közszolgálatban, anélkül hogy árulást követnék el gondolkodásomon: letennék a számvetési rideg és fárasztó tanulmányokról s szívvel-lélekkel egy másfajta munkára adnám magam.”

De hogy játszhatna ezidőtájt nyilvános szerepet, anélkül, hogy árulást kövessen el gondolkodásán?

Carlo Felice királyt, ezt a szűkeszű és bamba tekintetű uralkodót, kinek mindig tátva a szája s egyre járatja, teljesen a jezsuiták tartják kezűkben. Nehézkes elméjében egyetlen gondolat: atheokratikus abszolutizmus. Hogy ezt a dogmát megvédje, a leggonoszabb kegyetlenségekre képes, semmi sem állítja meg: sem magas társadalmi rang, sem ragyogó név. Az 1821-iki zavargások után Turinban az a szó járja, hogy „nemsokára minden nemesi családnak meglesz a maga akasztottja”. A rendőrség mindenható. A határokon kívül tartja a könyveket, az újságokat, a külső világ minden lélegzetét, minden csiráját. Belül elfojtja a gondolatot, pórázon tartja az erkölcsöket, kémkedik a szalonokban, behatol a háztűzhelyig, becsúszik még a hálószobákba is.

Ilyen uralom alatt Cavour, az „ifjú jakobinus”, nyilvánvalóan nem gondolhat nyilvános szerep lehetőségére. Becsületére legyen mondva: nem is gondol. Nem a közönséges becsvágyók közül való, kiknek mindegy, hogy mely játékban fognak kezükbe kártyát, nem az az ember, ki, mint Julién Sorel a Rouge et Noir-ban, azt mondja magának: „Napóleon idejében katonának kellett lenni – az ember harminchatéves korára tábornok lehetett. Ma a papság juttat előre, tehát pap leszek s a hivőknek helyet adok el a mennyországba…” Nem, Cavour sohasem alázza majd becsvágyát az uralkodó befolyások, a nap bálványainak szolgálatába. A hatalom gyakorlásában nem lesz, csak egy célja, nem hódol, csak egy gyönyörűségnek: annak, hogy gondolatai szerint kormányozza az országot.

Mialatt a Mont-Cenis havas ösvényeit bejárva ilyen elmélkedéseknek adja át magát, lassankint egy alak elevenedik tudata elé, egy látomásos nagy képmás, amely ettől fogva nem halványul belső látása előtt: a boldogtalan Itália képe, „ahogy a polgári s egyházi zsarnokság alatt görnyed”. Azt írja egy fiatal angol barátjának, hogy: „Ó, sirassátok azokat, kiknek lelke a mai polgárosultság nemes gondolatai számára van teremtve s országukat elnyomva látják az osztrák szuronyoktól. Mondja meg földijeinek, hogy az olasz nép nem méltatlan a szabadságra, ha rothadt is egy és más tagja. S nekem nézze el, ha, lelkem összetörve a fájdalomtól s a haragtól, átadom magam az enyhületnek, hogy szívemet ön előtt kiöntsem.”

A boldogtalan Itália… Itália neve ekkor fordul elő először Cavournak egy írásában.

1830 májusában áthelyezik Essellonból Genovába.

Az alpesekbeli rideg tartózkodás után a szép ligur városban való élet hirtelen levelét bontja képességeinek, boldogan felszökelteti, mintegy mámorosan tomboltatja erőit.

Hű unokafivére, de La Rive, ki meghitt közelségből ismerte, megkapóan írja le e szerencsés napokban: „Ez a felséges Genova, ez a ragyogó, gazdag, vendéglátó, s annyira déli város, ahogy elönti a nap s csupa fény, élet és cselekvés s útnak lendít eseményeket s gondolatokat: hogyne igézett volna meg egy csupa lélek és tűz, egy lobogó és cselekvés meg szabadság után áhítozó fiatalembert, ki eddig alig ismert egyebet, mint Turinnak irgalmatlan egét s nyomasztó levegőjét? Másrészt nem csoda, ha a Camillo de Cavour elméssége s élénksége, viselkedésének kellemes természetessége megnyitott előtte minden ajtót s meghódított számára sok szívet. Genovában lépett először a nagyvilágba s jutott hozzám a híre, hogy az államférfiak e nagy iskolájában minden természetű tanulmányban része volt.”

A hajdani hercegi köztársaság, a Doriák, Fieschiek, Spinolák és Grimaldik gőgös hazája, féltékenyen őrizte, mind legősibb családjaiban, kihívó és szabadságos hagyományait.

Így mindenestől lángragyulladt, mikor 1830 július 30-án s 31-én egymásután megtudta a francia forradalom kitörését, X. Károly futását, a Bourbonok számkivetését, az alkotmányos királyság eljövetelét. Óriás reménység dagasztotta hirtelen a kebleket: mivel Franciaország megint élére állt a szabadelvű mozgalomnak, a fölszabadulás órája üt most minden népek számára.

Cavour túlömlik a rajongó lelkesedéstől. Látja már Itáliát „kitépve az osztrák szuronyok s a pápai kiközösítések szégyenletes hatalmából”, a gondolat gyakorlása nem lesz többé rabságban, „hangosan beszélnek majd” s a nemes érzéseket nem fojtják el, „mint az állam ellen való vétket vagy valami szentségtörést!”

De öröme nem tart sokáig, még nem jött el az idő, hogy „hangosan beszélhessenek”.

Merész beszédét menten följelentették a katonai hatóságnak, – vádolják, hogy lázított, hogy azt kiáltotta: „Éljen Lajos Fülöp!” Sőt azzal gyanúsítják, hogy beállt carbonárinak. Pedig Carlo Felice király nem ismer tréfát az effélékben. Cavour hadnagy is megtudja egy szép reggelen, hogy ki van rendelve Bárdba, az aostai-völgybeli erősségbe, hogy töredelmet tegyen, fölügyelvén a kőművesmunkára.

A bárdi erősség meredek sziklán emelkedik, egy mély, vad és annyira szűk szoros fölött, hogy a Doire vize alig tudja áttörni. Itt volt, 1800-ban, egyetlen osztrák zászlóalj elég, hogy nyolc napig föltartsa a Szent Bernátról leszálló francia sereget – a Bonaparte szerencséje majdhogy meg nem tört e sziklán –, Marengo sorsa itt dőlt el.

Cavournak pályafutásában nem volt e hely kevésbé döntő.

Egyedül, barát nélkül, bajtárs nélkül, teljesen elvágva a világtól, nem lévén egyéb mulatsága, mint hogy esténként elkártyázgatott az építési vállalkozóval, majd kilenc hónapon át viseli e kemény büntetést. De a megpróbáltatás nem töri meg. Inkább: olyan gyökeres, éles és bocsánatot nem várható elhatározásra viszi, ahová csak nagy jellemek emelkednek. 1831. november 12-én leköszön tiszti rangjáról.