George Sand

Consuelo

II.

Fordította:

Szávai Nándor

fapadoskonyv.hu

63

Anzoleto hasztalan folytatta útját Prágáig; mert Consuelo, mihelyt elmondta a vezetőnek megtévesztő tanácsait, amelyeket szükségesnek tartott vállalkozása sikeréhez, mindjárt balra fordult, s elindult egy már jól ismert, keskeny úton, mivel kétszer is járt erre kocsin Amélie bárókisasszonnyal, akit a város közelében fekvő kis kastélyba kísért. Ez a kastély volt a legtávolabbi hely, ahová riesenburgi tartózkodása idején, néhány kirándulása során eljutott. Amikor tehát gyorsan végiggondolta és megvalósította szökésének merész tervét, mindjárt felmerült emlékezetében e környék és az odavezető utak képe. Amikor egyszer a kastély teraszán sétáltak, az ott lakó hölgy, Consuelo szinte most is hallja a hangját, megcsodáltatta vele az előttük elterülő földek távlatát, s mindjárt hozzátette: „Az a fákkal szegélyezett szép út ott, amely a végtelenben vész el, a déli országúthoz vezet, s erre szoktunk Bécsbe menni.” Consuelo jól emlékezett erre a megjegyzésre, és érezte, nem tévedhet el: bizonyos idő múlva arra az útra kell érnie, amelyen Csehországba érkezett. Csakhamar meglátta a Biela-kastélyt, végigment a park alatt, és a sötétség ellenére is minden nehézség nélkül megtalálta a fákkal szegélyezett utat. Amire megvilágosodott, légvonalban már három mérföldre került attól a helytől, ahonnan távolodni akart. Fiatal, szívós lány volt, gyermekkora óta megszokta a gyaloglást, s merész akarata is erősítette, alig érzett tehát fáradtságot. Az ég derűs volt, az utak szárazak, s homokjuk elég kellemes a lábnak. A lovaglás, amihez nem szokott hozzá, meglehetősen összetörte, de, tudjuk, ilyen esetekben a járás hasznosabb, mint a pihenés, és erős akaratú lényeknél az egyik fáradtság kiegyensúlyozza a másikat.

De ahogy a csillagok egyre jobban elhalványultak, s az ég végül tiszta verőfényben csillogott, Consuelo egyszerre megijedt magányától. Amíg sötét volt, nem érzett félelmet. Állandóan fülelt, s biztos volt benne, ha üldöznék, elbújhatna, mielőtt észrevennék; de fényes nappal, és e tágas tájakon nem mert a nyílt utakon járni, már azért sem, mivel embereket látott a távolban, kis fekete pontokat a még sötét földek közt kígyózó út fehér szalagján. Még nem volt nagyon messze Riesenburgtól, s bárki felismerhette volna; ezért egy kis ösvényre fordult, amely, gondolta, talán az útját is megrövidíti, mivel egyenesen átvágja azt a kanyart, amelyet az országút egy domb körül megtesz. Közel egy órája ment már itt, anélkül, hogy bárkivel találkozott volna, s mivel egy erdős részhez ért, azt remélte, itt könnyen elbújhat az emberek elől.

„Csak nyolc-tíz mérföldet tehessek meg így, anélkül hogy észrevegyenek – gondolta magában – s aztán már nyugodtan mehetek az országúton. Ott meg, mihelyt alkalom lesz rá, kocsit és lovakat bérelek.”

Erre a gondolatra a zsebébe nyúlt, kivette az erszényét, hogy megnézze, elég pénze maradt-e erre a hosszú és nehéz útra, különösen, hogy a vezetőt, aki Riesenburgból idekísérte, olyan busásan megjutalmazta. Eddig még alig volt ideje, hogy ilyesmivel törődjön, s ha mindent végiggondol, amire az elővigyázat figyelmeztet, vállalta volna-e ezt a kalandos menekülést? De most meglepetéssel s döbbenten látta, hogy erszénye sokkal laposabb, semmint remélte. Sietségében pénzecskéjének csak felét hozta talán magával; vagy a sötétben aranyérmeket adott a vezetőnek ezüst helyett; vagy amikor kinyitotta az erszényét, hogy kifizesse, vagyonának egy részét az út porába hullatta. Hiába számolta meg újra és újra a pénzét, Consuelo belátta, hogy le kell mondania ábrándjairól, s gyalog kell Bécs városáig mennie.

Ez a felfedezés kissé elcsüggesztette, nem a fáradtság miatt, ettől nem ijedt meg, hanem a sok veszély miatt, ami ilyen hosszú gyalogúton egy fiatal nőre mindig is leskelődik. Eddig nem félt, mert azt hitte, hogy hamarosan kocsiba ül, és elkerüli az országút kalandjait, de most olyan rettegés fogta el, amilyenre eddigi izgalmában egy pillanatig sem gondolt. Életében először győzte le nyomorúságának tudata, meggyorsította hát lépteit, és a legsűrűbb bozótokat kereste, hogy támadás esetén elrejtőzhessék.

Nyugtalansága csak még jobban fokozódott, mikor észrevette, hogy már nem kitaposott ösvényen jár, hanem egy erdő egyre sűrűbb mélyébe tévedt. Ez a kietlen magány némi biztonságérzetet is adott ugyan néki, de nem tudhatta, hogy jó irányban halad-e, s már attól félt, hogy talán visszafelé megy, és anélkül, hogy észrevenné, megint az Óriások kastélya felé közeledik. Anzoleto még ott lehet, valami akadály, Albert gyanakvása vagy bosszúvágya visszatarthatta. S nem kell-e magától Alberttól is félnie, hiszen nem tudhatta, mire képes zavara és kétségbeesése első indulatában? Consuelo biztos volt benne, hogy a fiatal gróf aláveti magát rendelkezésének; de ha őt meglátják a kastély környékén, s jelentik fiatal uruknak, hogy itt van a közelben, barátja talán mindjárt odasietne, hogy könyörgésével és könnyeivel győzze le. Kiteheti-e a nemes fiatalembert, a családot és saját büszkeségét e kezdetében meghiúsult vállalkozás botrányának és szégyenének? Anzoleto is visszajöhet pár nap múlva, s neki megint csak szembe kellene néznie helyzete kibogozhatatlan szövevényével és veszélyeivel, pedig éppen ezt akarta elkerülni merész és hősies elhatározásával. Inkább vállal minden megpróbáltatást, s dacol minden bajjal, csak ne kelljen visszamennie Riesenburgba.

Elhatározta, hogy gondosan megkeresi a bécsi irányt, s követi is, bármi történjék vele. Váratlanul sűrű lombsátorral védett titokzatos helyre ért, s a bokrok borította sziklák között friss forrás csörgedezett. A füvet apró állatok lábai taposták le. Közeli nyájak járnak-e ide, vagy az erdő állatai isznak e rejtett forrás vizéből? Consuelo odament, a nedves kövekre térdelt, és lassan kortyolni kezdte a hideg, tiszta vizet, hogy kezdődő éhségét megtévessze. Aztán, még mindig térden állva, eltűnődött a sorsán.

„Ostoba, léha lány vagyok – gondolta magában –, ha nem tudom megvalósítani, amit akarok. Igaz volna-e, hogy anyám gyermeke szégyenteljesen elpuhult, és nem mer többé szembenézni a napsütéssel, az éhséggel, a fáradsággal, a veszedelmekkel? Pedig olyan szép álmokat szövögettem a nélkülözésről és a szabadságról, amikor még nyomasztó jólétben éltem, és szabadulni akartam tőle! Most pedig a kezdet kezdetén megtorpanok? Nem erre a mesterségre születtem-e: »futni, tűrni, merni«? Mi változott bennem azóta a nap óta, amikor anyám oldalán lépdeltem, és sokszor üres gyomorral? Amikor út menti forrásokból ittunk, hogy új erőre kapjunk? Szép kis Zingara, aki csak arra jó, hogy színpadon énekeljen, meleg ágyban aludjon, hintón utazzon? Mitől féltem, amikor anyámmal voltam? Nem mondta-e, valahányszor gyanús külsejű alakokkal találkoztunk: »Ne aggódj; akinek semmije nincs, annak semmitől sem kell félnie, s a nyomorultak nem egymással csatáznak.« Még szép és fiatal volt abban az időben; láttam-e egyszer is, hogy egy járókelő rátámadt volna? A leggonoszabb emberek is tiszteletben tartják a védteleneket. És mit csinál az a sok szegény kolduslány, akik egyre járják az utakat, és csak az Úristen védelmezi őket. Olyan lennék én is, mint azok a kényes kisasszonyok, akik egy lépést sem mernek egyedül tenni, mivel azt hiszik, hogy az egész mindenség az ő bájaikat lesi, és őket akarja megejteni? Hát mindjárt gyalázatnak teszi ki magát egy nő, ha egyedül van, és két lábával a földön? Le kell mondania a becsületéről, ha nem veheti magát körül őrökkel? Anyám egyébként olyan erős volt, mint egy férfi, s oroszlánként védekezett volna. Nem lehetek-e én is bátor és erős, hiszen jó plebejus vér folyik ereimben? Nem ölheti-e meg magát az ember, ha életénél is nagyobb értéket kell elveszítenie? Aztán meg békés országban vagyok, szelíd és jó emberek közt; ha pedig ismeretlen tájakra érek, nagyon balszerencsés volnék, ha a veszély órájában nem találkoznék egy derék, nagylelkű férfival, amilyet Isten mindenhová elküld, hogy a gyengék és elnyomottak gondviselője legyen. Fel a fejjel, bátorság! Ma csak az éhséggel kell megküzdenem. Csak este kopogtatok be egy konyhába hogy kenyeret vásároljak, csak amikor besötétedik, és én már messze, nagyon messze járok. Ismerem az éhséget, meg tudok birkózni vele, bár Riesenburgban örökös lakomákra szoktattak Egy nap hamar véget ér. Ha megmelegszik a levegő, s elzsibbad a lábam, arra a bölcs mondásra gondolok, amelyet olyan sokszor hallottam gyermekkoromban: »Aki alszik, eszik.« Egy szikla odújába húzódom, s megmutatom neked, kedves anyám, aki vigyázol rám, és láthatatlanul velem utazol, hogy pamlag és vánkos nélkül is tudok pihenni.”

Miközben így társalgott önmagával, a szegény gyermek lassankint megfeledkezett szíve gyötrelméről. Érezte, hogy nagy győzelmet aratott önmagán, s már Anzoleto is kevésbé volt félelmetes. Consuelo arra gondolt, hogy mivel kimenekült a csábító hálójából, lelke is kiveti magából e gyászos vonzalmát; valami mélabús jókedvet talált regényes tervezgetésében, s halkan ismételgette magában: „Testem szenved, de megmenti lelkemet. A madár védtelen, de van szárnya, hogy elmenekülhessen, s amikor fent repül, a magasban, nem fél már a csapdáktól és kelepcéktől.”

Egész másként gondolt azonban Albert rémületére és fájdalmára; mégis teljes erejével küzdött az ellágyulás ellen amelyet a fiatal gróf emléke ébresztett benne. Elhatározta, hogy elűzi magától a képét, míg csak le nem küzdi túlságos sajnálkozását és óvatlan gyengédségét.

„Kedves Albert, csodálatos barátom – mondta magában –, mély bánat fog el, ha szenvedésedre gondolok. De csak ha Bécsbe érkeztem, csak akkor osztozom benne, és csak akkor szánakozom rajtad. Csak Bécsben engedem, hogy szívem megszólaljon, és megmondja, milyen nagyon tisztellek, és mennyire vágyom utánad.”

– Most pedig útra fel! – fejezte be töprengését, és fel akart állni. Kétszer, háromszor is megpróbálkozott, hogy búcsút mondjon e vad és gyönyörű forrásnak, amelynek szelíd csobogása mintha csak egyre csalogatta volna egyhangú muzsikájával. A délre tervezett álom máris elnehezedett szempillái körül repkedett; s az éhség, amelyet már nem viselt el olyan jól, ahogy szerette volna, véglegesen elgyengítette. Hiába próbálta elhessegetni ezt a szükséget. Előző nap szinte semmit nem evett, sok izgalma és szorongása közben nem is nagyon gondolt rá. Egyszerre mintha fátyol borult volna szemére; hideg, gyötrő verejték lankasztotta el a testét. Consuelo nem is vette észre, hogy kimerültsége egyre jobban erőt vesz rajta; és amikor véglegesen elhatározta, hogy feláll és folytatja útját, lába erőtlenül elnyúlt a földön, feje kis úticsomagjára hullott, s ő maga mélyen elaludt. A nap vörösen izzott, mint nemegyszer e rövid csehországi nyarakon, s vidáman emelkedett az égen; a forrás a kavicsokhoz verődve dúdolta egyhangú énekét, mintha el akarná ringatni a szép alvó leányt, fenn az égen pedig röpködő madarak fütyülték csicsergő dallamaikat.

64

Már közel három órája aludt e minden gondjáról megfeledkezett leány, amikor egy másfajta zaj, nem a csobogó forrásé, sem a madaraké, váratlanul felriasztotta kábult álmából. Kinyitva a szemét, hirtelen nem is tudta, hol van: két lépésre tőle egy férfit pillantott meg a sziklák fölé hajolva, amint a forrásból iszik, ahogy ő is tette az elébb, keresetlen természetességgel, csak a szájával hörpölve a vizet. Consuelo első pillanatban nagyon megrémült és nem volt ereje hozzá, hogy felkeljen; de ahogy másodszor is odanézett, rejtekhelye új vendégének magatartása hamarosan megnyugtatta. Mert a jövevényt, talán mivel már elég sokáig nézte az alvó leányt, talán mivel nem akart ismeretséget kötni, láthatóan cseppet sem érdekelte a személye. Egyébként is inkább gyermek volt, mint férfi, legfeljebb tizenöt-tizenhat éves, kis növésű, sovány, sárgás napbarnított, se nem szép, se nem rút arcáról csak valami gondtalan nyugalom sugárzott.

Consuelo ösztönös mozdulattal arcára húzta fátylát, és nem mozdult; arra gondolt, ha az idegen utas valójában nem törődik vele, jobb, ha alvást színlel, s nem teszi ki magát kényessé válható kérdéseknek. Ugyanakkor ismeretlen társa minden mozdulatát megfigyelte fátylán keresztül, s türelmetlenül várta, hogy a fiú végre felvegye a mellette heverő tarisznyáját és vándorbotját, és folytassa útját.

Ám csakhamar azt kellett látnia, hogy az idegen is meg akar pihenni, s talán reggelizni is, mivel kinyitotta kis zarándokbatyuját, elővett egy nagy darab barna kenyeret, felszeletelte, s jó étvággyal enni kezdett. Szeme időnkint félénken az alvó leányra tévedt, s Consuelo azt is megfigyelte, hogy a fiú halkan nyitotta ki és csukta be rugós kését, mintha attól tartana, hogy felébresztheti a leányt. Ez a kedves figyelem véglegesen megnyugtatta Consuelót, a kenyér pedig, amelyből társa olyan jóízűen falatozott, valósággal felkorbácsolta éhségét. A fiú kopott ruhájából, porlepte cipőjéből arra következtetett, hogy valami szegény vándorlegény lehet, aki távoli vidékről érkezett, s most már a Gondviselés küldöttét látta benne, akihez nyugodtan fordulhat segítségért. A kenyér elég nagy volt, hogy a gyermek is jóllakjon, és neki is jusson belőle egy kis darab. Consuelo tehát felkelt, a szemét dörzsölte, mintha abban a pillanatban ébredt volna fel, magabiztosan nézett a fiúra, hogy tiszteletet keltsen benne, ha netán megfeledkeznék eddig tanúsított szerény magatartásáról.

Elővigyázata azonban teljesen fölösleges volt. Amikor a gyermek látta, hogy az alvó nő feláll, kissé megzavarodott, lesütötte a szemét, csak lopva nézett Consuelóra, majd felbátorodva a leány arcától, amely Consuelo minden igyekezete ellenére csak jóságot és rokonszenvet tükrözött, megszólalt, olyan szelíd, dallamos hangon, hogy a fiatal énekesnő egyszeriben szívébe zárta.

– Nos, kisasszony – kezdte a fiú –, felébredt végre? Olyan édesen aludt itt, hogy én is szerettem volna követni példáját, csak attól féltem, hogy udvariatlanságnak vélhetné.

– Ha már olyan udvarias – válaszolt Consuelo anyáskodó hangon –, kis szívességet kérnék magától.

– Bármit kérhet tőlem – mondta a fiatal utas, akit ugyancsak megbűvölt Consuelo kellemes, szívre ható hangja.

– Hadd vásároljam meg reggelije egy részét – folytatta Consuelo –, ha nem túlságosan nagy áldozat magának.

– Hogy megvásárolja! – kiáltott a gyermek meglepődve és elpirulva. – Ha volna is reggelim, nem adnám el, nem vagyok vendéglős. De szívesen felajánlanám és odaadnám.

– Adja hát ide, de azzal a feltétellel, hogy én is adok valamit, amiből jobb reggelit vásárolhat.

– Nem, a világért sem – tiltakozott a fiú. – Csúfolódik velem? Vagy olyan büszke, hogy nem fogad el tőlem egy darab kenyeret? Mert látja, sajnos, mással nem szolgálhatok.

– Rendben van, elfogadom – mondta Consuelo a kezét nyújtva. – Jó szíve nagyon is megszégyenítene, ha tovább makacskodnék.

– Tessék, szép kisasszonyka – kiáltott vidáman a fiú. – Itt a kenyér meg a kés, csak szeljen nyugodtan. De nehogy szerénykedjék. Nem vagyok nagyétkű, s ez a darab egész napra elég lett volna.

– De honnan szerez majd kenyeret a nap hátralevő részére?

– Kenyeret mindenütt talál az ember. Egyen már, nagyon kérem, nekem szerez vele örömet.

Consuelo már nem kérette magát; s érezve, hogy szívtelenül válaszolna vendéglátója testvéri kedvességére, ha nem az ő társaságában fogyasztaná el reggelijét, melléje ült, s nagy harapásokkal ette a kenyeret, amely most ízesebbnek tűnt fel neki, mint a nagyúri asztalok legválogatottabb ételei.

– Jó étvágya van – mondta a gyermek –, öröm nézni, ahogy eszik. Milyen szerencse, hogy találkoztam önnel; igazán boldog vagyok. De ne kéresse magát, egye meg az egészet. Majd csak találunk útközben egy házat, bár ez a vidék eléggé elhagyottnak látszik.

– Nem ismerős erre? – kérdezte Consuelo közönyös arccal.

– Először járok itt, bár a Bécs és Pilsen közötti országutat jól ismerem, éppen Pilsenben voltam, onnan jövök, és megyek vissza…

– Hová vissza? Bécsbe?

– Igen Bécsbe, ön is oda megy?

Consuelo zavarba jött. Nem tudta, a fiúhoz csatlakozzék-e, vagy inkább egyedül folytassa-e az útját, s hogy ne kelljen válaszolnia, úgy tett, mintha nem hallotta volna a kérdését.

– No lám, milyen csacsi dolgokat kérdezek – folytatta a fiatalember. – Egy ilyen szép kisasszony nem menne egymagában Bécsbe. Pedig szintén úton van, mert batyut visz magával, akárcsak én, és gyalogszerrel, akárcsak én.

Consuelo elhatározta, hogy nem felel neki, amíg meg nem tudja, megbízhat-e benne, s ezért kérdéssel viszonozta a fiú kérdését.

– Pilsenből való? – kérdezte.

– Nem – felelt nyíltan a gyermek, mert sem természete, sem a körülmények nem intették óvatosságra –, Magyarországon, Rohrau városában születtem; apám bognár.

– És miért került olyan messze szülővárosától? Nem követi apja mesterségét?

– Igen is, meg nem is. Apám bognár, én is az vagyok; de ő ugyanakkor muzsikus is, és én is az szeretnék lenni.

– Muzsikus? Nagyszerű, ez nagyon szép mesterség.

– A kisasszony is muzsikus?

– Csak nem zenét tanult Pilsenben? Hiszen Pilsen, legalábbis így mondják, afféle szomorú katonaváros.

– Nem azért jártam ott. Megbízással küldtek oda, és most visszamegyek Bécsbe, hogy ott valahogy megéljek, és ugyanakkor zenei tanulmányaimat is folytassam.

– Milyen zenével foglalkozik? Énekkel, vagy valamilyen hangszerrel?

– Eddig mind a kettővel foglalkoztam. Elég jó hangom van; itt van velem, látja, a nyomorúságos kis hegedűm, ehhez is konyítok valamit. De nagy becsvágyam van ám, s magasabbra török.

– Talán zenét akar szerezni?

– Jól mondja. Nincs is más a fejemben, csak ez az átkozott komponálás. Még egy másik kedves útitársam is van, mindjárt megmutatom, a batyumban lapul; nagyon vaskos könyv, s ezért feldaraboltam, hogy néhány részletét magammal vihessem, ha úton vagyok. Amikor már kifáradtam a járásban, leülök egy csendes helyen, s tanulok egy keveset. Nincs ennél jobb pihenés.

– Milyen bölcsen beszél. Fogadni mernék, hogy Fux könyve, a Gradus ad Parnassum van a batyujában.

– Eltalálta. De látom, ismeri ezeket a dolgokat, s most már biztos vagyok benne, hogy ön is zenész. Előbb, amikor még aludt, elnéztem az arcát, és azt gondoltam magamban: „Nem német arc, inkább délies, talán olasz; s ami még fontosabb: művésznő arca.” Ezért örültem olyan nagyon, amikor kenyeret kért tőlem; most meg hallom, hogy kiejtése kissé idegenszerű, bár kitűnően beszél németül.

– Talán téved, önnek sincs német arca, s a színe inkább olaszos, pedig…

– Ó, a kisasszony nagyon kedves. Arcom szinte inkább az afrikaiakra emlékeztet, és a Szent István-katedrális kórusában pajtásaim miss mórnak csúfoltak. De hogy visszatérjek arra, amiről előbb beszéltem: amikor itt találtam, egyedül az erdő közepén, kissé csodálkoztam. De aztán, ahogy elnéztem, milyen békésen alszik, sok mindenre gondoltam: talán, mondtam magamban, jó csillagom vezérelt ide, hogy egy jó lélekkel találkozzam, aki segítségemre lesz. Aztán… mondjak el mindent?

– Mondja csak nyugodtan.

– Amikor csinos ruháját meg fehér arcát láttam, tudtam, hogy nem lehet valami szegény kóbor nő, amikor aztán batyuját is észrevettem, azt képzeltem, hogy egy előkelő idegen hölgy kíséretében jött ide, és… hogy művésznő. Igen, nagy művésznő, az, akit már régen keresek, s akinek pártfogása boldogulást és örömet hozna nékem. Jó kisasszony, mondja meg az igazat. Biztosan a szomszéd kastélyban lakik, s valami dolgát ment intézni a környéken, vagy éppen hazafelé tart. Biztosan ismeri, kell, hogy ismerje az Óriások kastélyát.

– Riesenburgot? Riesenburgba megy?

– Legalábbis oda szeretnék menni; mert hiába magyarázták meg Klattauban{1} az útirányt, úgy eltévedtem ebben az átkozott erdőben, hogy nem is tudom, kikerülök-e belőle valaha. De szerencsére ön ismeri Riesenburgot, és biztosan megmondja nekem, hogy merre kell mennem.

– Mit keres Riesenburgban?

– Porporinával akarok beszélni.

– Porporinával?

Consuelo megijedt, hogy elárulja magát a fiú előtt, s az talán majd beszél róla a kastélyban, ezért közönyös arccal folytatta:

– Ki ez a Porporina, ha szabad érdeklődnöm?

– Nem tudja? Sajna, látom, egészen idegen ezen a vidéken. De ha zenész, és ismeri Fux nevét, biztosan Porporáét is ismeri.

– Miért? Maga ismeri Porporát?

– Még nem, de szeretném megismerni, s ezért keresem híres és kedvelt tanítványának, signora Porporinának pártfogását.

– Mondja csak el, hogyan jutott erre a gondolatra. Talán segíthetek, hogy megtalálja a kastélyt, és beszéljen Porporinával.

– Elmondom élettörténetemet. Mint már említettem, egy derék bognármester fia vagyok, és egy kis városkában születtem, Ausztria és Magyarország határán. Apám a templom sekrestyése és orgonistája; anyám szakácsnő volt az ottani kastélyban. Nagyon szép hangja van, s apám, hogy megpihenjen egész napos munkája után, esténként hárfán kísérte, így én is megszerettem a zenét, s emlékszem, kiskoromban az volt a legnagyobb örömöm, ha részt vehettem ezeken a családi hangversenyeken: elég volt egy fadarab meg egy léc, és máris azt képzeltem, hegedű meg vonó van a kezemben, és csodálatos dallamokat varázsolok elő e kezdetleges hangszeremből. Igen, még ma is hiszem, hogy e drága fahasábjaim nem voltak némák, s valami isteni hang szólalt meg bennük, amely, ha mások nem is hallották, valósággal körülzsongta és mennyei muzsikával részegítette meg lelkemet.

Unokatestvérünk, Frank, aki Haimburgban volt tanító, egyszer nálunk járt, s látta, hogyan játszom képzeletbeli hegedűmön, önfeledt muzsikálásom nagyon mulattatta. Mindjárt mondta is, hogy biztosan rendkívüli tehetség vagyok, és magával vitt Haimburgba, ahol három évig zenére oktatott, de, mondhatom, elég nyers módszerrel. Pálcája nem egy fermatát vert ki, ékesítésekkel és futamokkal tetézve, az ujjaimon vagy a fülemen. Mégsem vesztettem el a bátorságomat. Megtanultam írni, olvasni. Igazi hegedűm volt, s megtanultam legegyszerűbb fogásait. Az ének és a latin nyelv alapelemeit is elsajátítottam. Gyorsan haladtam, már amennyire egy ilyen türelmetlen mester mellett, amilyen Frank unokabátyám volt, haladhat az ember.

{1} Ma: Klatovy.