Dayka Gábor
ÖSSZES KÖLTEMÉNYE

(1769-1796)

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

ELEGYES KÖLTEMÉNYEK ELSŐ KÖNYV

PENELOPE ULYSSESHEZ

PHYLLIS DEMOPHOONHOZ

A TAVASZ

LAKODALMI VERSEZET

II. LEOPOLD KORONÁZTATÁSÁRA

ELEGYES
KÖLTEMÉNYEK
ELSŐ KÖNYV

PENELOPE ULYSSESHEZ

Ovidiusból fordíttatott
1787

Penelopéd levelét vedd ó feledékeny Ulysse!
  Rá ne felelj, inkább térj-meg hazádba magad.
Ilion el-romlott, de jajos romlása mi nékünk;
  Annyit ugyan Priamus, sőt maga Trója sem értt.
Ó, ha, mikor még a Lacedaemoni parthoz evezne,
  Mérges habokba veszett vólna parázna feje!
Éjjelem úgy sokkal rövidebb órákkal haladna:
  Most ébren vásznat szőveget árva kezem
Nem nyögnék egyedűl el-hagyott hideg ágyamon éjjel,
  Nem panaszolkodnám napjaim hossza miatt:
Hány képzelt veszedelmektől féltettelek! úgy van:
  A szerelem gondal jár, eped, aki szeret.
Ütközetet képzék: Hektornak puszta nevére
  Bús ajakim halvány félelem űlte vala.
Antilochusnak hozák hírűl szigetünkbe halálát:
  Antilochus réműlt szívemet által-üté;
A más fegyveriben vívó Patroklus el-estét:
  Féltem, hogy a ravasz is végtire tőrbe kerűl;
Tlepolemus festett vérével Trójai dárdát:
  Új gondokra lelék Tlepolemusban okot.
És eggy szóval akárki merűlt vala gyászos halomba,
  Penelopéd újjabb aggodalomba merűlt.
Ilium hamva között, tudom, hűségemre tekéntvén,
  Tégedet életben hagytanak a nagy Egek.
A Görögök meg-térnek azonban, füstöl az oltár,
  A templom falait trójai préda lepi.
Áldozatot nyújt-bé Mavorsnak az asszony uráért,
  Ez pedig a diadalt zengi az Isten előtt.
Ámolyog a vénség, bámúl a gyenge leányzó,
  A hőlgy gondosan jegyzi kegyesse szavát.
Volt, ki kevés borral Tróját asztalra le-festé,
  S a tüzes ütközetet, s a tsata véres helyét.
„Itten táborozánk: itt folyt-Simois-le zuhogva,
  Itt az öreg Priamus szép palotája vala:
Itten Ulysses, amott vere sátort a nagy Achilles;
  A meg-ölött Hektor tagjait erre voná”
A vén Nestor adá ezeket tudtára fijadnak,
  Hogy szeretett Attyát nála kereste fijad;
Azt is, hogy értte Dolon vesztét a Rátzok Urán.
  Kém vala ő, Rhesus mélly aluvásba merűlt.
Ó feledékenység! úgy őrzéd éltedet értünk?
  Éjjel táborozó elleneidre tsapál!
Rontani- s tsak ketten-rá mertetek annyi vitézre,
  Ám de nagyobb gondod vólt elejénte reám-
Rettege szívem; hanem tsak ugyan végtére meg-érti
  A tsal elő-menetét, tellyes örömbe merűlt.
Ám de mi hasznot hozott kegyesednek Trója veszélyje?
  Mit, hogy az ő fényes kő-fala porban hever?
Úgy maradok, valamint vóltam, még Ilion állott,
  El-jött a viadal vége, de férjem oda.
Másnak el-omladozott, áll még nekem Ilion, ámbár
  Foglyon mívelitek földeit ökrök helyett
Trója helyén vetemény van, az ellenségnek el-ontott
  Vére kövéríté nedvivel árva helyét.
Emberi tsontokban szántó-vasak éle ki-tsorbúl,
  Trója le-hullt falait fű sokasága lepi.
Még-is azért oda vagy Kegyetlen! még sem tudom én, hol
  Várakozol, s mi lehet várakozásod oka.
Ha ki ezen rév-partra találja ki-kötni hajóját,
  Kérdem, ha tudja talám múlatozásod helyét.
Itt első gondom, levelet készíteni, kérem,
  Hogy ha talám valahol fel-nyomoz, adja neked.
Én a régi Pylost tudakoztam erántad: heába;
  Mert bizonyost róllad nem tuda szóllni Pylos:
Én Spártát tudakoztam erántad; Spárta sem hallá
  Híredet, és hosszas várakozásod helyét.
Jobb vala dolgom, ha még a roppant Pergamos állna,
  Bátor elébb gondom vég-veszedelme vala.
Melly helyen hartzolnál, tudnám, s félnem tsak az hadtól
  Kellene, s másokkal vólna meg-osztva bajom
Most félek, noha mért kellessék félni, nem értem:
  Ez nekem a’nál, több lelki gyötrelmet okoz
Földön ezer, tenger közepén szint annyi veszélyek
  Esnek – ez olly hosszú késedelemnek oka –
Én így búslakodom, s te talám feledékeny! azonban
  Más valamelly idegen nemzeti széphez hajólsz;
S karjain így szóllasz: „nekem is vagyon hőlgyem hazámban;
  Sző, fonogat, s e’ből áll tudományja tsupán,
Bár ne jövendőljek! bár meg-hamisíttsa gyanúmat
  A ki-menet, s ne maradj szántt akarattal oda!
Özvegységemet új férjel fel-váltani késztet,
  S feddi heába való várakozásom Atyám.
Fedje! tiéd vagyok, és akarok mondatni tiédnek,
  Holtig Ulyssesnek Penelopéje leszek –
Ő tsak ugyan lágyúl esdeklésemre, s ezentúl
  Hogy hitemet szegjem, már nem erőltet igen:
Ám de nem a kérők raja, kiknek hazája Zacynthos,
  Kiknek Dulichium, kiknek hazája Samos.
Udvarodat szabadon dúlják, mert senki se tiltja;
  S hogy ha tovább késel, füstbe megy ősi javad.
Eurimachust, Polybust, a durva Medont, s Pisandrust,
  S Antinous fösvény karjait hozzam-elé?
S másokat is, kik még idegenben késel, hazádnak
  Fegyverrel keresett főlde kővérit eszik.
Még az alatt Irus, sőt önn-maga régi juhászod
  Nyájadban tetemesbb kárt okoz, hogy sem azok.
Hárman ülünk itthon, feleséged, erőtlen asszony,
  Vén Lartes Atyád, nőtelen árva fijad.
Ezt minap éltétől meg-akarták-fosztani lesből,
  Amikor ellenzvén mindenek, útnak eredt.
Engedjék az Egek, hogy halálunk rendre kerűlvén
  Ő nyomhassa-szemem-bé nekem, ő teneked.
Ám de Atyád sem mér – már alkalmatlan az hartzra –
  Lankadt karjaival szállani szembe velek:
Telemachus, tsak az Ég meg-tartsa, meg-érik idővel:
  Gondos Atyát kíván mostani gyenge kora.
Nékem sintsen erőm, hogy el-űzném őket az háztól;
  Lész neked, ó házunk oszlopa! jöszte hamar.
Telemachust hadi-mesterségre tanítani mostan
  Kell vala: várakozik gondviselésed utánn.
Láertesre tekénts leg-alább: a sírba hanyatlott
  Félig az  el-hagyatott: ah jere, fogd-be szemét!
Bennem is, aki, midőn el-hagynál, gyenge leányzó
  Vóltam, ha most mindjárt jössz is, öregre találsz.

PHYLLIS DEMOPHOONHOZ

Ovidiusból fordíttatott
1788

 Demophoon! el-tölt az idő, amellyre határzád
  Meg-jöveted; Phyllis bús panaszokra fakad.
A tőlt Luna mihelyt két szarvait eggybe-növeszti,
  Rév-szered, azt fogadád, Szítoni partra kötöd.
Már négyszer tele – meg, már el-fogya Cynthia négyszer
  Még is Athenából nem jöve semmi hajó.
Tsak számold az időt – szeretőd számolni tanúlta
  Gondosan – és panaszom nem jön elődbe hamar
Sőt sokat is vártam; későn hiszem, aminek önnön
  – Károsodásommal kelletik adnom hitelt.
Szívemet hasztalanúl hányszor hitegettem! az Auster
  Mord szele, képzeltem, most veri-vissza hajód.
Theseust átkoztam, hogy vissza-botsátani késnék,
  És nem is ő vala tám el-maradásod oka.
Néha pedig félttem, ne hogy a Hebrusban evezvén
  Aktai sajkáddal szőke vizébe merűlj.
Gyakran egészséget kértem vala néked az Égtől
  Ó hitetlen! s tömjényt hint vala tűzre kezem.
Ha ki-derűlt az idő, s kellő fúvalmok eredtek,
  Demophoon, mondék, Szítoni parthoz evez.
S ami tsak útasokat hátrál, mind eggybe zavarta
  Phyllised; elmés vólt ok-keresésre fejem.
És nem jössz tsak ugyan: szeretőd hűsége sem indít,
  Sem hitetlen szájad szent fogadási, s az ég.
Demophoon! hitedet sajkáddal szélnek eresztéd:
  Álnok hited, sajkád Rátz ki-kötőre nem ér!
Mondd, miben áll bűnöm? híven, de nem óva szerettem?
  Illy szívvel kedvet kell vala lelni nekem.
Eggy bűnöm vagyon, hogy házamba fogadtalak hitlen!
  Hogy ha talám bűnnek mondhatom érdememet.
Hol hited, a törvény, és a kezek eggybe-fogása,
  S kikre meg-esküdtél annyiszor, Isteneid?
Hol vagyon a holtig meg-igért Hymen, aki jövendő
  Öszve kelésünknek záloga léve minap?
A szeles, és habozó tengerre meg-esküve szájad,
  Mellyben hitlen sajkád gyakran evezni szokott;
És nagy Atyádra, ki tsendet ereszt a szélvészes ügyre –
  Úgy de talám: e’ben sem lehet adni hitelt:
Majd Venusra, s Cupidónak két féle nyilára:
  Eggyike sebbe hever, másika tűzzel emészt;
S a házas nyoszolyák Istennéjére, s Ceresre,
  Akinek ünnepeit tsendes homályban ülik.
Ennyi sok Istenség ha bosszút állana rajtad,
  Álnok! hogyan tűrnél-el magad annyi tsapást?
S még víz-fúrta hajód igazítani hagytam, hitetlen!
  Hogy meg-erősítném, melly ide-hagyna, szered.
És evezőket adék, kikkel szaladásnak erednél:
  Szívemen ah önnön fegyverem ejte sebet!
Ám de hivék a mézes igékkel tellyes ajaknak,
  Ám de hivék a nem fényjinek: égben ered.
Ám de hivék könyjednek; ez is hitegetni tanúlt már?
  Úgy vagyon: álnok ez is, s foly, valamerre hagyod.
Ám de hivék fogadásidnak; minek ennyi bizonyság?
  A szívnek nem kell annyi sok: eggy is elég.
Partot adék, s szállást hitlen! panaszolni nem illik
  Érdememet: hanem itt kell vala vetnem határt.
Mást vártam, mivel érdemimenn épűle reményem,
  És helyes a meg-tett érdem okozta remény
Nagy dolog ám egy könnyen-hivőt meg-tsalni! s ez által
  Benned hív-szeretőt kell vala nyerni nekem.
Egy epedő szívet tsaltál, s eggy gyenge leányzót!
  Törni ditséretesebb tettre ne hagyjon az Ég;
És Eleidhez Athénának közepére tegyék-ki
  Képed, Atyád fényes tettivel álljon elől.
Majd-mikor olvassák a fél bika, s ember halálát,
  S Scyront, és titeket, durva Procusse! Sini!
S a le-rogyott Thébát, s a két testűek el-estét,
  Végre, pokolba mikép tört-be barátja miatt:
Erre következzél Te, s legyen képedre fel-írva:
  eggy szeretőt tsalt-meg, melly be-fogadta vala.
Annyi viselt nagy dolgaiból Theseusnak eszedben
  Épen az el-hagyatott Krétai lyánka maradt.
Eggyet véte, s ez eggyben vagy hozzája hasonló:
  Hitlen! örökséged puszta hibája leve.
Ő boldog, mert Theseusnál jobb férjre talála,
  S hámos tigriseken nyargal az égi jegyen:
Engemet a Rátzok már a’tól fogva kerűlnek!
  Amikor egy idegent főldim elébe tevék,
S egy némelly úgy mond: „a bőlts várasba mehetne
  A hadi Rátz majd tud lelni magának urat.”
A ki-menet mútatja mi-voltát tettinek Ó ne
  Üsse közel tárgyát, aki tsak innen itél!
Ám de ha tengeremenn habokat fog rév-szered űzni,
  Mindenek azt mondják: nem vala tettem hibás.
Ám de hibás: palotám nem késztet-vissza, ki-fáradt
  Tagjaidat Biston nem mosogatja tovább.
Demophoon! Szomorú képed még most is előttem,
  Amikor e partról vízre sietne hajód.
Ált-öleléd szeretőd, és árva nyakába borúlván,
  Szájad ezer forró tsókokat hinte reá.
Könyjeidet könnyembe meréd elegyítni, s panaszra
  Kelni, hogy a tsendes szél haza hívja hajód;
S tőlem el-indúlván vég-kép e szókra fakadni:
  Phylli! Sokat nem vársz Demophoónod után.
Nem sokat? aki talám itt hagytad örökre hajóddal
  Főldemet, el-vonván tőlem örökre magad.
Még is várlak azért; jere, bár későre, s időt fogsz
  Véteni, más valamelly tsorba nem éri hited.
Ah mire vágyakodom! tám más egy szépnek ölében  
  Nyúgoszol, és tartósbb új szerelemre hajólsz.
S Phyllis azóltától már isméretlen előtted;
  Jaj, ha ki vagy, s honnan? tám tudakozni fogod!
Aki neked hosszas tévelygésidnek utánna
  Demophoon! szállást, s Szitoni partot ada;
S bús eseted meg-szánva javából annyiszor annyit
  Nyújta, s jövendőben nyújtani többet akart;
Aki határatlan birodalmit néked ajánlá,
  A kormányt egyedűl tartani gyenge neme –
Merre terűl Rhodopé Haemustól, merre zajogva
  A felesűlt Hebrus Pontus öblébe merűl;
Aki tenéked először hagyá fel-fedni szemérmét,
  Aki tenéked hagyá óldani szűzi övét.
Tisiphoné vala bús nyoszolyóm azon öszve-kelésben
  S a komor éjji madár rút huhogásra fakadt.
Alekto jelen-álla nyakát kígyókkal övezve,
  Sárga szövétnekkel gyújta világot Hymen –
Még is azért partot taposok, s kő-szírtokon állok,
  Merre szabad szemmel láthatom a nagy ügyet.
A forró napokonn, és a fagyos éjjeken eggyként
  Vígyázok, mi szelek fújnak Athena felől;
S ha mi vitorlákat messzéről jőni tekéntek,
  Kedvesem, így szóllok, rátz kikötőre siet.
A tengerbe futok – s tsak alig tartóztat az örvény
  Hol mozogó vízzel partot öblítget az ügy.
S hogy ha felém közelítnek, hibám fel-fedve kesergek,
  Még nem el-ájúlván lyányim ölébe rogyok –
Itt vagyon egy bóltként görbűlt öböl, e’nek az eggyik
  Szarva merőn fel-nyúlt bértzeit égbe viszi:
Innen akartam alá hembergeni búmban az ügybe,
  S ezt, mivel el-hagytál, majd mivelésbe viszem.
Testemet a tenger temetetlen Athenai partra
  Vesse ki, s hűlt tetemim színed elébe vigye.
„Phylli! nem így kelled jönnöd” bár szívvel az értzet,
  S a gyémántot előzzd; illy panaszokra fakadsz.
Ollykor halált okozó mérget szomjúhozom, ollykor
  Nyílt kebelemnek hegyes tőrt szegez árva kezem;
Majd nyakamat, mért hogy hitlen kezeidnek ölelni
  Hagytam elébb, tőrrel fojtani kedvem ered.
El-van szánva halállal adózni siralmas hibámért;
  Választása pedig nem sok időbe telénd.
Téged, vesztem okát gyászos síromra fel-írnak,
  Illyen igék adják szép diadalmad elé:
DEMOPHOON PHYLLIST, KI SZERETTE,
  MEG-ÖLTTE; HALÁLA
INGERE DEMOPHOON, ESZKÖZE LÉVE MAGA.

A TAVASZ

1792

Nyájasbb artzúlattal arany szekerére fel-űlvén
  Innepi fényt ereget Phoebus az ékes egen.
A fagyos Északnak zúgó fúvallati szűnnek
  A bádjadt Zephyrek lengedezési között.
Harmatban feredett keblét a róza ki-fejti;
  A vőlgy illatozó Májusi gyöngynek örűl.
A le-folyó kövitsen lassú patakotska tsörög-le,
  S tsendes habjaival pázitos hantot öblít.
Fel-veszi télben el-hányt ékét a bánatos erdő,
  Zöld árnyéka kies szenderedésre vezet.
Itt epedő hangonn a sérűlt fülmile gyász-dalt
  Zengedez: ott a bús gerlitze jajnak ered.
Ím kezeit Pómóna gyümőlts-fáinkra ki-nyújtá,
  A feselő bimbó ritka gyümőltsre mutat,
Hajnal hasad: gyapjas nyájával el-hagyja tanyáját
  A daloló Pásztor, s friss legelőre siet.

LAKODALMI VERSEZET

NN. Úrnak másodszori öszve-kelésekor
1792

Gyújts fáklyákat Hymen! már hinti töményit az oltár,
S illatozó fellegbe borúl a templomok öble;
És már a szerető pár köztt áldásit el-osztá
Júnó papja, s örök fríggyel kötelezte-hitét-le.
Gyújts fáklyákat Hymen! gyújts! már a játtzi szerelmek
Intenek – és útjokban enyelgő lépteket intézd.
  És Te, kinek ma kivánt önnként öröm-innepet űlünk,
O Phoebus kedvesse, kegyes Bőlts, s dísze hazádnak!
Sorvasztó búdat, s méltatlan gyászodat őltsd-ki.
Ah! bőven folyt már szemeid bús nedve szerelmed
Hűlt hamvára, midőn a búsúlt Ámorok el-húnyt
Fáklyánál, és hátra szegett tegzekkel emelnék,
S a Virtus rejtett artzal, s mélly gondba merűlve
Kísérné hidegűlt tetemét a sírnak öblébe –
Hallgass Musa! s örök fátyolt vonj gyászos halála
Bús képére, s ne tépd-fel haszontalan újra sebeinket.
  Ah nem örűl az örök mívének mostoha sorsán,
És ha ma bosszúló kézzel terjeszti tsapásit,
Hólnap öröm-napot, és új boldogságokat áraszt.
És hogy el-húnyt örömed kegyesednek bánatos halmán,
S a szomorú Végzés boldog kötelékid el-oldá:
Új vígságra, s kiesbb gyönyörűségekre vezérelt.
Így ered a jajból nyugalom, s a bánat homályját
A jobb Végezetek tartós örömekre derítik.
Mint mikor a haragos tenger feneketlen öblében,
Mérges habok zúgási között, s éj-féli setétben,
A zaj-lepte hajót a morgó szélvészek hányják:
Záporral viselős felleg szakad, és az özönben
Süllyedező révészt új víz-halmokba borítja;
S a riadó mennykő le-tsap, és a gyáva hajósnak
A héjába fogott kormányt el-sújtja kezéből,
S már ajakinn az halál ijedelmi ki-űltek: azonban
Hogy meg-szűnt a bús zivatar, s a gyenge fuvalmak
Lengenek, és a zordon ügyet békére varázlyák:
Bárkáját honjának határira vetve találja.

  Örvendj! aki reád minapában mérte tsapását,
Szívre vevé fájdalmidat, és kegyesednek imádott
Karjai köztt búdat keveretlen örömre tserélé.
Aki, midőn hajdan még Esztergomban az Érdem
Szárnyain hóltod után maradandó névre törekszél,
Karjaidat karjaiba foná, s hév tsókokat hintvén
O fijam..... és ajakit forró könnyekkel el-önté –
Te zokogál, s eredendő jódat homályosan érzéd –
Ő – noha már örök éjbe borúltak napjai, s a bús
Végezet el-ragadá szeretőjinek édes öléből –
Által-nyújtja neked tsak ugyan végtére leányját.
  Néked szántta tehát őt a változni tudatlan
Végezet, és örökös társúl rendelte magában.
Néked – gyenge korát rejtvén a klastrom öblében,
Hogy szeretett Annyát az halál a sírba taszítá –
Múlatozott kegyes életbenn a szűzi sereggel,
Még a sárga Ceres búzáját hétszer aratná:
Vagy hogy ritka ketseit a tsendes Virtus emelné,
Vagy hogy az el-komorúlt Virtusnak kellemet adna.
Serdűlvén, és hogy ki-feselt a gyermeki korból,
S ifjúságra jutott, s értebb esztendeit éltte:
Kellemeit néked nevelé, s a Pannoni főldön
Hírre jeles Bárkótziak udvara néked emelte
Nagyra nevét, és udvariás erkőltsre tanítá.
  Klára midőn örömét eggyetlen lyányod aratja,
S a szerelem ketseit Kegyesének karjain ízli:
Ha hidegűlt tetemidben az érzés újra fel-élne,
És valamelly Chíron életre varázlani tudná
Szívedet, ah mi névtelen érzésekbe merűlne! –
De már által-törtt a tűndér élet határinn,
És a síron túl nyugovók köztt fogta lakását,
S Kedvessének ölébe repűle, kit a tüzes hartzban;
Hogy kardot ragad, és az erőss Prussusra ki-rándúl:
A kedvezni szokatlan halál a sírba merített –
  Ám de kiket ki-törőltt az halál, s a főldnek öblében
Rejti hideg tetemeiket az éjnek vastag homályja:
Sár-házát el-vetve nem húllt jobb részek halomba,
És folytatja kiesbb éltét a boldog hazában,
S hátra hagyott társainak túl a síron is érzi
Majd boldog, majd bús esetét tele rész-vétellel.
Ő is azért fel-lelt Kegyesét szívére szorítva,
S tsókra hevűlt ajakinn függvén örvendez az Égből
A szerető párnak, s áldást hint rája felőlről.
Gyújts fáklyákat Hymen! Te pedig, kit az Isteni Végzet
A búval terhes mélly gyászból végre ki-őltvén
Új örömekre vezet szerető Szépednek ölébe,
Nyújts kezet, és fel-támadt boldogságodat érezzd.
Ő, mikor a Tudomány rejtett ösvényinek indúlsz,
S nem hallott dolgokra tanítod kedves hazádat,
S fáradhatatlan erőd tsak ugyan nyugalomra törekszik:
Ő lágyíttsa komoly munkád mindennapi terhét,
S édes enyelgéssel kedvet bájoljon ereidbe.
  Gyújts fáklyákat Hymen! már óltja világit az oltár;
És Te, kinek kebelében el-hányván hajdani gyásszát
Új életnek ered, s örömének napjait éri
Várt Jegyesed, s jajját jobb végezetekre tseréli:
Engedd, fűzze kezét kezeidbe, s nyakadba borúlván
A szerelem szent tsókját szép ajakidra boríttsa.
Izleltesd javait vele, s erkőltsidnek igéző
Kellemitől újúltt éltét nagy időre varázold.

II. LEOPOLD KORONÁZTATÁSÁRA

Eleje egy nagyobb kőlteménynek, mellyet készített T. Bárdosy János
a Lőtsei Iskoláknak hellybéli Igazgatója fordítt. Deákból
1792.

  Üdvözlégy méltó Phoenixe Theresa porának
Te, kiben árva Hazánk egyedűl hellyezte reményjét!
O Leopold! kit az Ég példáúl kűlde világra
A koronás Fejedelmeknek, hogy merre hanyatlik
A nap arany szekerén, vagy az éj bús fellegit űzi:
Tűndöklő Virtussaidat bámúlva tsudálják.
Űlj-fel öröm-riadás köztt a diadalmi szekérbe!
Öltözködj bársonyba, s el-húnyt Testvéred helyébe
Fogj páltzát, mellyet rettegjen az Osmani Porta.
S homlokodat kerekítve minap nyertt új koronáddal
Érdemes oldalodat szentelt pallossal övezd-fel.
Tí pedig Eggyházunk Fejedelmi! vigyétek előtte
Eldődink módjára jelét a drága Keresztnek:
Mellyet elébb István a fényes Stambuli háztól
Égnek ajándékát, mint Constantinus előtte –
Mert a Nap-keleten fekvő nagy Bírodalomnak,
Melly Európában végetlen közre ki-terjed,
Bírta nagyobb részét – tzíműl nyere Pannon! hazádnak;
És ugyan azt mai nap Leopoldnak nyújtja, ki által,
Dőlő félbe levén a Muselmannok hatalma,
Mellynek alatta nyögött az igaz Hit századok ólta:
Szent koronánk örökét terjeszteni kardal akarja,
  Indúlsz, hogy meg-erősíted a Nemzeti Végzést,
A hitet Eldődid módjára le-tenni Hazánknak.
Így fogod a kormányt kezeidbe, s az hajdani törvényt
Nem sérted, s el-nem-mellőzöd az innepi pompát,
A Haza boldogsága tiéd s tele rész-vétellel
Örvendessz javain, bal sorsán könnyeket húllatsz.
Ím! az egész Természet el-hányván hajdani gyásszát
Új artzát öltöz meg-elégedtsége jeléűl.
Nézzd! paripád az ülő terhétől gőgre hevűlvén
Tajtékzik, s lépésit alattad dölyfösen hányja.
S még a nép sokasága tolyongván nyomdokid űzi:
Száz tűzzel viselős ágyúk ropogásokat adnak,
S tőltött vas-tsöviből ártatlan mennyköveket szór
A Sisakos, s az eget füst-fellegzetbe borítja;
A víg mennydörgés közbenn értz trombita harsog,
S a ki-terűlt levegőt örvendetes hanggal hasítja –
A népek felesen gyülekeznek, s eggybe zavarva:
Gyermeki kor, hőlgyek, férjek, s a gyenge leányzók,
Merre szabad menetelt engednek az öszve-sereglett
Nemzetiek, koronás Urokat meg-látni sietnek.
Test-őrzőid alíg nyitnak szabad útat előtted:
Meg-teltek minden sorsú rendekkel az útzzák.
Nézd az Egek bóltját öröm-ábrázatba borúlva!
Innepi fényt ereget sugárival, és ha lehetne,
Meg-tartóztatná lovait, s a tenger öblébe
Tűz-szekerével alá későbben hanyatlana Phoebus.
  Úgy vagyon: őt az egész Kún-föld Attyának ohajtja
Eggy szívvel, ki minap Toskánai thrónuson űlvén
Most a nép örömére fel-hág a Pannoni székbe;
S kintseit híveinek szívében hellyezi, s e’ként
A birodalmok egyébb koronás fejedelmit előzi.
A hódolni be-gyűlt hív nemzet már is előre
Érzi jövendőbéli javát Attyának alatta.
Így tettzik jobbágyainak, s így tettzik az Égnek
A Koronás; így hajtja fülét hozzája kegyessen
A Tehetős, s köz-haszonra törő kérelminek helyt ád.
Így az időt meg-győzi, s örökre ki-terjed az ország
Hol kormányt ember-szerető nép-attyai fognak.