DÉRYNÉ

EMLÉKEZÉSEI

I. KÖTET

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

GYERMEKKOR ÉS PÁLYAKEZDÉS 1793 – 1815

VÁNDORÚTON 1815 – 1823

GYERMEKKOR ÉS PÁLYAKEZDÉS
1793 – 1815

1.

Jászberény régen. – A patikáriusék háza. – A ház asszonya. – Lőrinc bácsi. – A váratlan vendég. – Hogyan fogadják a kis sápadt veres hajút? – Az elkeseredett apa. – Megnyugvás és tervek. – Három év múlva. – Az apa. – A kis veres hajú megfiúsítása. – Férfiruhában, sarkantyús csizmával. – Furcsa kilátások

1793-ban december hó 24-én, karácsony éjjelén igen sok járó-kelő sietett végig a hóval födött utcákon Jászberényben. Sietett mindenki, hogy födél alá juthasson, mert csak a sűrű hófuvalom világította az utcákat. Az ég borult volt, csak egyetlen csillagocska bágyaszkodott haloványan a fehéres felhők között.

Jászberény igen népes, jó nagyocska mezőváros volt már akkor is, a város közepén végignyúló egyetlenegy nagyon széles, hosszú utcával. De az messze-messze fölhalad, föl-föl, még a nagy pápista templom épületén is jóval túl, mi bizony jó távol van a város közepétől. Innen ismét az alvégbe viszen le a széles utca, mélyen le-le, úgyhogy a szem be sem látja a végit. Itt vannak aztán némi szükséges épületek, úgymint mészárszék stb. Ezek igen dísztelenítik a nagy utca közepét, mely különben szépen megtartja az egyenes vonalban álló, két sor házakkal szegélyzett nagy utca szélességét. A két sorban álló házakat azonban imitt-amott egy-egy utcácska hasítja be, azon tömeg-épületekhez vezetők, melyek a házsorok mögött vannak építve összevissza, keresztül-kasul vezető utcácskákkal, nád- és szalmafedeles házikóival, melyek mintha szégyenletökben bújtak volna a nagy sorházak mögé. A főutca közepén volt építve a nagy kórház, melyben laktak mindennemű koldusok és betegek, egy kissé oldalt esve egy igen nagy kőkereszt, a fölfeszített Krisztussal. A kereszt magasan emelkedett föl a négysoros kőlépcsőzeten, körülkerítve csinosan, farácsozattal, s a négy szögleten ültetett nagy akácfákkal, melyek nyáron által kellemes illatukkal árasztották el az egész nagy utcát. Ide szoktak gyülekezni a nagyböjtben a katolikusok, nők úgy mint férfiak, öregek úgy mint fiatalok esténként a sok csillogó lámpákkal, hogy ott a szenvedő Jézus emlékét dicsőítsék ájtatos, böjti szent énekekkel – mert még akkor nem volt szégyen ájtatosnak lenni.

Az utcán, nem messze a kereszttől, jobbra esve, áll a patika. Nagy, hosszú épület ez hat osztályból álló, meglehetősen nagy ablakaival, melyek mind az utcára néznek. Először is jő a patika, utcára nyíló szárnyas, üveges ajtókkal, melyhez lépcsőzeten kell följutni a patikába. A patika belsejéből nyílik az ajtó a laboratóriumba, hol az orvosságok töretnek, főzetnek, borzasztó nagy és kicsiny mozsarakban: iszonyúan fülhasító koncertet csapva az onnan benyíló első szobába, melyen ismét üveges ajtó van. Ez az ebédlő- és látogató-, mely egyúttal az úr és asszonyság hálószobája, mert még akkor igen patriarkális életet éltek a házasok együtt, s nem kívánkozott a férj a nejétől az épület másik szárnyába vonulni –csupán a házi béke fönntartása miatt. Ezen szobából nyílott az ajtó ismét a gyermekek szobájába, hol együtt laktak a szárazdajkával, ki reájok gondot viselt, ahonnan ismét a szubjekt és laboráns szobájába. Onnan aztán nyílt az ajtó a nagy, tágas, szép, fehér konyhára, mely ragyogott a sok fényes cintáltól és tányértól, a szépen súrolt lábasoktól s a falon függő tömérdek, kisebb-nagyobb réz-kaszroltól, s formácskáktól. Csillogott, mondom, mert a ház asszonya példaképe volt a tisztaságnak, s híres nagy asztalt tartott. E konyhából nyílott aztán a legutolsó szobába az ajtó. Ez volt a tizenhat évig hűségesen szolgált főzőnének a saját szobája. Idős leány volt, kit az egész ház respektált. A ház asszonya az édesanyjától nyerte el maga mellé, kinél szintén több évig szolgált, mint jó főzőné. A ház asszonya igen fiatalon ment először férjhez egy doktorhoz, kivel igen boldog házaséletet élt, de az korán elhalván, úgy ment férjhez egy év múlva mostani férjéhez, a patikáriushoz, ki őt hat kis fiúval vette nőül: kisebb-nagyobb, mint az orgonasíp. Ma a vén hajadon regnált az egész házon: az asszonyon, az úron, a gyerekeken, még az öreg Lőrinc bácsin is, aki hasonlóképpen régi bútor volt. Ő a kocsis, favágó, pecsenyeforgató, a kerti nagy kádba vizet húzó, egyszóval: mindenes. Ló ugyan nem volt, de volt egy ócska, zöld, kopott cséza, melybe, ha szükség volt rá, fogadott lovakat fogtak be. Akkor érezte csak jól magát Lőrinc bácsi, ha a lovakat hajthatta. Zúgolódott is mindig, hogy nem vesznek már lovakat, meg hogy tűzre nem teszik azt a vén csézát – majd még abban viszik esküvőre azt a kis sápadt babát.

A patika igen jól jövedelmezett, mert Jászberénynek igen nagy környéke van, s mindebből a patikából szállították a gyógyszereket a vidékre, a patikába pedig nagy adagokban Pestről szállíttattak a patikaszerek. Az épület igen-igen nagy telken feküdt, gyönyörű nagy kerttel, melynek egy része egész évre ellátta a házat minden megkívánható zöldséggel, más része pedig számtalan virágágyakkal, különbnél különbfélékkel ékeskedett, mert a ház ura nagy kertész volt, s szerette a virágokat. Négy részre volt osztva e roppant nagy kert, s e részek mind mind rózsasorokkal voltak szegélyezve. Egész kis paradicsom volt e kert az ő szép alma-, körte- és barackfáival, mind a legnemesebb fajból. Csupán a legközepén a kertnek, egy sima, üres téren állt egy nagy kerekes kút, mellette nagy káddal: ez a locsolás kedvéért – de dísztelenítette a kert kinézését. A kertet a nagy, tágas tiszta udvartól szép zöldre festett rácsozat keríté el, az udvart pedig az utcától magas kőkerítés választotta el, nagy kapujával s mellette kis kijáró ajtóval. Az udvar végső részén, mely távol esett a lakóépülettől, volt a kocsiszín építve; a materiál-kamara pedig ennek a kert felé eső részében, hol a nagymennyiségben lévő patikai szereket szokták tartani. A patikából és laboratóriumból a kertbe is vezetett kijárás. Ezeket azért írom le oly részletesen, mert később szükség lesz tudni némi dolgok fölvilágosítására.

Még egyszer vissza kell térnem a város fekvésére. Hibásan mondám, hogy egyetlen utcából áll. Igaz, hogy egyetlen nagy utcája van, széles, szép, egyenes vonalban álló épületeivel. Ennek balra eső részén van néhány kereskedőbolt; igen kicsinyek, oly nagy városban. Kereskedői görögök voltak akkoriban. A boltok mellett állt a postaház, azokon fölül a vármegyeház, kávéház, mind-mind egy sorban; szemben velők a városház, melynek eresze alatt van a piac. Ott következik egy nagy üres tér, két sor ház közt, melynek felső részén áll a katolikus templom, s mögötte hasítja ketté a várost a Zagyva folyó. Rajta keresztül széles nagy híd vezet túl átra, hol nagy rendetlenségben kisebb-nagyobb utcáival ismét roppant háztömeg van építve, melynek házai mind náddal és szalmával fedvék. Úgy hiszem, azóta már Jászberényben is földerült a művelődés és ízlés hajnala.

Amint mondám, a patika gazdagon jövedelmezett, s ennek birtokosai jól bírták magukat. Volt is ott mindig mulatság, szíves vendéglátás, miként a régi korban szokás volt. Nevezetesen a ház ura úgy kívánta, hogy midőn ebédhez terítettek, a számos család terítékein kívül még egy üres teríték is legyen föltéve az asztalra, hogyha véletlen érkeznék valaki, ne legyen semmi zavargás és mozgalom – ő csak azt mondhassa: tessék helyet foglalni, ó, szegény jó háziúr! Több oly különc eszméi is voltak neki, mire majd reátérünk.

A patika ablakai ma jóval világosabban világítottak ki az utcára: elkezdvén a patika üveges ajtait, a hosszú sor szobák utcára néző ablakai mind fénylettek a sok gyertyavilágtól. Karácsony éjjele következvén, sok szép vendégsereg gyűlt össze, kik estebédre valának meghíva, mert ezen a napon az akkori jámbor keresztények böjtöléssel, imádkozással töltötték el a nap nagyobb részét, a születendő Krisztuska dicsőítésére és emlékezetére. Csupán öt órakor jött össze az estebédre, melyen jó böjtös étkek, mákos, diós sütemények párologtak az éhes gyomrok és vágyakodó szemek elé. Összegyűlt tehát néhány bizalmas jó barát és barátné, komák és kománék, s vidám csevegéssel végezték be az estebédet. Minden eloszlott az asztaltól, hogy a terítéket elszedhessék, s a kártyázásnak adjanak helyet, mert az volt a bevett szokás, hogy addig kártyázással töltik az időt, míg az éjféli misére az első harangszó megkondul, hogy isten házába szólítsa a jámborokat. Itt is úgy az idősebbek kártyához ültek, a gyermekek pedig szobájukba utasíttattak, hol a számokra fölállított Krisztuska fája és a kis Bethlehem körül – mit az anyai kéz számtalan csillogó képecskékkel s mindenféle cifra dolgokkal fölékesített – ugráltak, örültek, csipogtak, lármáztak, mindmegannyi kis koboldok, míg végre, egymást jól összevissza cibálták, s minden szárazdajkái intés és püfölés dacára, kifáradva aludni mentek. Végre elkövetkezett az idő, és megkondult az első harangszó, mely isten házába hívta a hívőket. Rögtön siettek bevégezni a játékot, s készülni kezdett minden, jól beburkolódzva, hogy a csípős hidegtől megoltalmazza magát. A háziúr is felöltötte már a jó meleg farkasbőr bundát, de a ház asszonya csak sápadozott, s vontatva szedegetett elő egyet-mást, mire a férj, ki egy kissé hirtelen természetű volt, rárivalgott: „Ugyan mama, siess, már a másodikat is elharangozták.” A nő, aki igen szigorú gazdasszony, de férje irányában mindig szelíd, s kíméletes volt, engesztelőleg monda: „Édes Józsim, menjetek, én nem mehetek, fájdalmakat érzek” (mert a nő jó reménységben volt). Búcsúztak tehát a vendégek, s távoztak, míg a háziúr visszakiálta az ajtótól: „De fiú legyen!” A nő magára maradván, azonnal becsengette a cselédet, s megparancsolá, hogy csak sietve hívják el a szülésznőt. Eltakarítottak, elrendeztek a szobában mindent. Azonnal megérkezett a szülésznő, és kevés fájdalmak leküzdése után szerencsésen elérkezett a várva várt kis vendég is. De ó sors! A szegény anya, ki örömkönnyek közt szorítá kis magzatát kebléhez, egyszersmind remegett, hogy nem fiúval örvendeztetheti meg visszatérő férjét, mert mindig azzal gyötörte szegény váró nejét: hogyha nem fiú, elibe se vigyék, neki nem kell! Végre minden rendén volt a kis szobában: a picike megfürösztve, pólyázva bölcsőjében feküdt.

Egyszerre csak megcsendül a patika ajtaján lévő csengettyű, s jött haza az úr. Egyenesen a szobába siete, öröm s kétség között. Az éji lámpa csak halványan világította a szobát, de ő nagy sebbel-lobbal kiáltá, még mielőtt jól belépett a szobába: „Fiú-e vagy leány?” Erre a szülésznő fölkapta a kicsi pólyást, s vitte az atya eleibe, mosolygó örömmel, jó ajándék reményében, mondván: „íme, egy kis veres hajú, sápadt kisleány” – és magasan föltárta, hogy atyja majd hogyan fogja összevissza csókolni a kis pólyást. Az atya azonban rárikolta nagy mérgesen, kikapta a kezéből a gyermeket, mondván: „Mindjárt a falhoz vágom ezt a rőt hajút. Mondtam, elembe ne hozzák, ha nem fiú.” Az anya sikoltva kiáltott: „Az istenért!” A szülésznő kiragadván a gyermeket atyja kezéből, méregre fakadva, ijedve kiáltá: „Ej, uram, dehogy csapja ezt a kis ártatlant, azért hogy veres hajú; hiszen nézze, az úrnak is veres haja van, azért mégis becsületes, jó úr; aztán nézze meg csak jól, éppen az úrhoz hasonlít nagy, sötét szemeivel. Hogy egy kissé sápadtka? Hiszen a’ se baj. Dejszen megtekintettem én az eget, mikor megszületett. Ott csillámlott bágyadtan egy csillagocska a felhős égen – az pedig jó jel, ha azon jel alatt születik a gyermek. Aztán, hogy egy kissé sápadt, azért még nem hal meg. Jaj uram, ismerem azt én jól, midőn legelőször világot lát a gyermek, és sikolt, az nem hal meg.” De e fecsegés alatt a férj mérgesen járt-kelt föl s alá a szobában, s egyet sem szólt. A szegény szenvedő anya ott, sírt fájdalmában, hogy férje még csak feléje sem megyén, megkérdezendő, hogyan s miképp érzi magát. A férj végre föltette házi sapkáját, s ment ki a szobából.

A szülésznő vígasztala a keseredett anyát, amint lehetett; befektette bölcsőjébe a kis veres hajút, készült lepihenni, miközben mormogott valamit a furcsa természetekről s az isten rendelése elleni zúgolódásokról, mire a beteg így szólt: „Istenem, hisz van itt fiú elég, csak egyet szeretne közülök, de azok sem kellenek neki.” Ezzel benyílt az ajtó, s egészen lecsillapulva lépett be a férj, s ment a neje ágyához, s megcsókolván őt, kérdé: ,,No, miként érzed magad, Ninám?” Ez felelé: „Jól. édesem, csak te ne haragudjál, hiszen sem én, sem e kis ártatlan nem tehetünk róla, hogy isten így rendelé.” „Igaz, igaz, csak légy nyugodtan, s bocsásd meg heveskedésemet – de látod – no semmi, semmi… No hallja-e, adja ide azt a kis veres hajút.” Erre a karjára vevé, járkált vele föl s alá a szobában, s így beszélgetett hozzá: „De aztán ne légy síró-rívó!” Ekkor a gyermek fölvisított, s csakhamar odadobta a szülésznő karjába, ki mindenütt utána járt a szobában, félvén, hogy még csakugyan ledobja valahová, ha visít. Az úr megnyugtatólag monda: „Nono, csak legyetek békével! Hej, tudtam én azt, hogy így lesz, ha fiú volna, nem nyávogna. Menjünk, menjünk nyugalomra – de az a sápadt ne visítson.” Így végtére lenyugodott az egész ház., s reggelre mindenik vidáman ébredett.

A háznál minden a maga rendén ment; az atya naponta mindjobban kezdte szeretni a kis csecsemőt, gyakran karjára vevé, s vizsga szemekkel nézegette; járkált vele föl s alá a szobában, s motyogott neki valamit, de azt senki sem értette, hogy mit. Neje aggódva nézte, nem tudván magának megfejteni, hogy olyan szeretet-e az, mit ott vele motyog, vagy még most is haragszik rá? Ekkor vissza adá dajkájának, s megnyugtatólag monda: „Jó, jó, csak te neveld; csak nagy volna már hamar, hogy járni tanulna, majd akkor…” „Mért akkor?” – kérdi neje. „Csak te neveld, hogy minél előbb kiszabaduljon abból a szoros pólyából, csak egyszer járni tudjon, minden jó lesz.”

A nagy keresztelő is megvolt, a szokásos rendszerrel. A kis sápadt veres hajú Róza nevet kapott a kereszteléskor, mert a keresztanyját is Rózának hívták, s ő akarta így.

Több házi civódás közt múlt el három év, mialatt a gyermek, azaz az én csekélységem (mit tisztelt olvasóim alkalmasint sejtettek) hároméves lett. Parányi és mindig sápadt voltam, csak a hajam kezdett sötétebb színt váltani. Ekkor atyám (isten bocsássa meg neki) belép egész komolyan jó anyámhoz, s mint valami igen természetes dolgot, egész hidegvérrel mondja anyámnak: „Édes Ninám! ma vége a kis Róza leányságának – ma három éves múlt.” – Anyám nem tudván hirtelen felfogni e szók értelmét, reámeresztette nagy sötétkék szemeit, végre tréfásan így szólt: „Talán férjhez adtad?” „Ellenkezőleg – mond atyám – ő nem fog férjhez menni, ő nem fog többé leányruhába járni.” „Micsoda? – kérdi anyám. – Tán megőrültél?” „Nem, nem, – monda nyomatosan – e gyermek igen eszes, hát nem tapasztalod magad is, hogy ily piciny létére mily eszes dogokat mond, miként petyeg már velem, midőn kiviszem magammal a patikába, és kérdéseit fejtegetem neki?” „Bizony, édes férjem, engedj meg, de én semmi eszest nem vettem észre ebben a parányiban,” – mondja anyám kacagva. „Jaj, barátném, nem is a ti dolgotok azt kitapogatni, hogy mi rejlik egy ily kis parányi főben némelykor. De én most komolyan közlöm véled az akaratomat. Isten megtagadta tőlem legjobb óhajtásomat, hogy fiúgyermeket adjon, ki tapasztalásimnak, és tudományimnak örököse leendett volna az emberiség hasznára. De én mégis véghez viszem elhatározásomat.”

Itt meg kell jegyeznem, hogy atyám igen eszes ember volt tanulmányaira nézve az orvosi tudományokban, úgyannyira, hogy ami ritka példa, őneki privilégiuma is volt, hogy mint orvos gyógyíthatott, és csuda nagy kúrákat vitt végbe még Bécsben laktában (mert ő bécsi születésű volt), hol a császártól egy nagy kúra alkalmából, mert ő a legveszedelmesebb nyavalyákat, úgymint a rákot is gyógyította, egy nyolcvan aranyat érő tubákos szelencét kapott, melyet nekünk mindig megmutatott, ha jókedve volt, bár ő sohasem tubákolt. Fiatal korában, még csak harmincéves volt midőn meghalt, hektika vitte őt a másvilágba.

„Véghezviszem célomat – monda – s a világ egykor hálás lesz érte. A kis Róza tehát holnap férfiruhába öltözik; még most ugyan parányi nadrágocskát nem kap, hanem kap szép kis zubbonyt, szép kis kalpagot lefüggő arany bojttal, kis sarkantyús piros csizmácskát.” „De az istenért – vágott közbe anyám – mire való ez a maskura, hiszen úgy fog kinézni, mint egy kis majom?” „Ha úgy is, majd ha nagyobb lesz, nem úgy néz ki. Meg kell lenni, törik-szakad. Ha nagy lesz, beviszem Pestre az univerzitásba, s meglátod, híres doktor lesz az én kis veres hajúmból.” Az anyám ellenszegült; sírt, hogy leányából ily bolondot nem enged csinálni. De atyámnál volt a hatalomszó: „Meg kell lenni, úgy akarom.. . nekem doktor fiam lesz; tizenhat éves korában már bent lesz az univerzitásban és én a legboldogabb apa leszek.” „Boldog isten, hát megőrültél? Egy tizenhat éves lány a tömérdek fiatalember között! No, ez lenne még a szép spektákulum.” „Ne légy gyermek, édes Ninám, hiszen senki sem fogja tudni, hogy leány…férfiruhát visel már holnaptól kezdve. Már minden meg van rendelve. Holnap hazahozza a szabó a kis zubbonykát, a suszter a kis csizmát; a kis kalpag már odakint van a patikában egy skatulyában. Nem akartalak téged rögtön meglepni vele, mert előre tudtam, hogy zivatar lesz a háznál.” Ezzel kisietett, behozta a kis kalpagot, veres bársony fityegővel oldalt, melynek végén kis arany bojtocska lógott. Szegény jó anyám összecsapta kezét, s lerogyott karszékére, midőn látta, hogy komoly képet kezd ölteni a dolog.. . eleinte azt gondolta, hogy ez csak egy raptus! Atyám behozatott Klári nénivel a gyermekszobából, s fejembe nyomta az asztrakán kis kalpagot. De Klári néni lekapta fejemről, s odadobta az asztalra.

„Ugyan tekintetes uram – sikított föl – hova gondol? Ugyan, hogy talált ki ily zöldeket! Erre a csepp fejére ezt a meleg kalpagot! Most is majd meggyúl szegényke – osztán kalpag meg kislány – no hiszen szépen is illik az össze.” „Fogd be a szádat, s takarodjál ki vén doromb, ez nem a te orrodra való!” Én örültem azonban a fityegő bojtocskának, anyám mérgelődött, s hallgatott, minthogy látta, hogy nincs mit tenni, s atyámnak komoly határozata: akaratát teljesedve látni. Atyám engem karjára vévén, kivitt a patikába, s a szubjekttel ott vitatkozott jobbra-balra a történendők fölött.

Végre eljött a másnap! A szabó elhozta az öltönykét, a suszter a két csizmát – s kész volt a kisfiú. Atyám összevissza csókolt, mint máskor sohasem, letett a földre, s monda: „No, most gyerünk a mamához, mutasd, mily szép kisfiú vagy.” De ahogy a küszöbös ajtón beléptem, atyám eleresztvén kezemet, a legelső dolgom is az volt, hogy elestem, megakadván a sarkantyúmmal, s betörtem az orrom. Anyám fölsikoltott, odaugrott, megmosott a vértől, miközben mindig zúgolódott a bolondikus patikáriusok ellen, kiknek a sok méregtörés megzavarja az eszüket még laboráns korukban. Nem csoda, ha ily bolond dolgokat követnek el. De most az atyám is hallgatott egy kissé, míg engem kimosdattak, s az én sírásom is csillapult, aztán szép csendesen odasompolygott atyám anyámhoz, kezéből elvett engemet, óvatosan letett a földre, s kézen fogva vezetgetett, biztatva anyámat hogy csak egyszer-kétszer járjam körül a házat vezetve, majd megszokom. Anyám, nem tudván már magát fékezni, hevesen monda: „Kár, hogy a háromszögletű kalapodat nem nyomod a fejébe a szegénykének, a spádét az oldalára a nádpálcát a kezébe: mindjárt kész volna a doktor!” ,,Az meg is lesz – kiáltá atyám – annak meg kell lenni” – ez volt a kedvenc szavajárása. Anyám csak azt felelte: „Azt az isten nem fogja megengedni.” Azzal kiment a szobából a kertbe a virágai közé, ott sírta ki magát, előre képzelvén, hogy ezen tárgy miatt még sok összezördülés fog történni, amitől pedig szegény irtózott, mert atyám igen hirtelen mérges természetű volt. Elhatározá hogy hallgatni fog, mindent békében eltűrve történni hagy.