DÉRYNÉ

EMLÉKEZÉSEI

II.KÖTET

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

KOLOZSVÁR ÉS KIRÁNDULÁSOK 1823 – 1827

KASSÁN. APRÓBB KIRÁNDULÁSOK 1828 – 1837

KOLOZSVÁR ÉS KIRÁNDULÁSOK
1823 – 1827

1.

Kolozsvár felé. – Búsulás. – Az első dal és hatása. – Rosszullét az úton. – A parasztasszony gyógyszere. – Megérkezés.– A kedves Székelyné.– Székely úr furcsaságai. – Székelyné jellemzése. – A reggelinél. – Székely Zsuzsi. – Egy gubernalistát mutatnak be.

Elindultunk szerencsésen, minden akadály nélkül. De azon érzést s küzdelmet, mely keblemet dúlta elindulásunkkor, nem kivánom s nem is tudnám voltaképp leírni. Honából távozni, minden kedvest visszahagyni bizonytalanságban; messze, messze, idegenek közé, egy kétes jövőnek menni eleibe: egy még fiatal nőnek nem könnyű föladat. Azt csak azok tudnák bizonyítni, kik hasonló körülmények között távoztak el szülőföldjükről, ki tudhatja meghatározni egyelőre, mennyi időre? Vagy visszatér-e még valaha? Vagy soha többé? Levert voltam és igen bús. Kit hagytam itt? Éltem örömét. Kiderül-e az igazság? Mi okból nem kaptam még levelet Pestről? Vagy tán még szorosabbra szövé össze hálóját a bosszúállás ördöge? És ha most eltávoztam oly messzire (mit valaha képtelenségnek hittem), nem új táplálékot nyer-e általa gonosz ellenem, s nem hasznára fordít-e mindent, miáltal föllázíthatja a legnemesebb lelket, mely a legbecsületesebb kebelben honolt? Ó, ez borzasztó volna, ha célt érne e gonosz szellem! Úgy meg voltam lepve s megrohanva ezen erdélyiek megérkeztével és unszolásaikkal, hogy időm se volt jól fontolóra venni a dolgot. S most? Most már késő minden!... Útitársaim mindent elkövettek, hogy földerítsenek, de ők nem ismerték valódi okát mély bánatomnak. Egyedül Szentpétery tudta, ö nem is sokat vigasztalt; csak annyit mondott: „Viduljon föl, hiszen nem megyünk a világ végire. Ha nem tetszik, visszajövünk. Én ígérem, hogy visszakísérem.”

Egész Váradig nem sok változatosság deríthette föl levertségemet. De azon túl, midőn társaim figyelmeztettek a hóval födött, szörnyű magas kőszikla-hegyekre s mindjárt töviben a borzasztó mélységekre, melyeknek feneke nem is látszik nyáron, csak most, minthogy a rakásra gyűlt hó megvilágosítja! Utazásunk lassan haladt, mint közönségesen minden utazás szokott télen át, pakkszekérrel, rövid napokon. Alig indultunk el ebéd után, már sötétedni kezdett. A nagy hóban alig tudtak a lovak hebickélni, s már éji szállásról kellett gondoskodni. Kevés utazókra lehetett találni e zord időben. Részemről igen unalmas volt. Fogadókat Váradon túl már nem lehetett találni, csak holmi kopott csárdákban kellett meghálni, hol nem kaptunk enni, csak mit én vittem útra: egy sódart és szalonnát. Nem volt sok időm Egerben sok útravalóról gondoskodni. Nagy ritkaság, ha tojást kaptunk. Minthogy gitárom tokjában az ernyő oldalára volt kötözve, mindennap zaklattak útitársaim hogy énekeljek valamit. Én szabadkoztam. Mondám: „Uraim! egy csepp kedvem sincs danolni, elfázva a dermesztő hidegtől, e szokatlan éles levegőtől, aztán meg éhen is! Aztán meg oda jókedv is kell, s ez nekem mind hiányzik.” Azt mondja Udvarhelyi nagy hidegvérrel: „Inkább fölgyújtom ezt a csárdát, hogy elég meleget nyerhessünk.” „Bizony tán jobb is volna – mondám – úgyis csak úgy süvölt be a szél a töredezett ablakokon. Majd ha egy jó faluban szállunk meg, jó meleg szobában tán fölengedek.”

Bizony sokat kellett kiállani e hosszú, sivatag úton. Értünk aztán egyszer egy jobb kinézésű falucskába, hol meg kellett szállnunk éjjelre. Kaptunk jó meleg szobát. Megrendeltek pergelt levest, tojást vacsorára. Egyszer csak itt hozza Udvarhelyi lantomat, s elkezdenek ismét könyörögni. Mit volt mit tennem... csak míg a vacsora elkészül, mondák. Engedvén végre, mondám: „De nehogy valami nagyszerű dalt várjanak. Az, mostani állapotomban lehetetlen volna, elkényszerülve az út kellemeitől, rekedten, lant mellett, nem lehet.” „Csak egy hangocskát – mond Székely – megelégszünk.” A Svájci családból elénekeltem a legrövidebb és legigénytelenebb kis áriácskát, midőn Emeline kedvese jön a hegyeken le fuvolájával, énekelve az ismeretes kesergő dalocskát, midőn keresi Emelinet. Ez legjobban összhangzott mostani kedélyzetemmel. A dal így hangzik:

Távol messze, Svájc országból
Ide vándoroltam,
Mert kedvesem eltűnt abból
S ah! jaj, nem találtam.

Elhagytam nyájam s gunyhómat,
Mert nem bírhattam már búmat,
Mondjátok meg, jó emberek
Hol van a jó lélek?

Ez egyszerű, de különben igen színező kis dalocskát, tele érzéssel (ha jó, érzésteli énekes énekli a színpadon) mindig nagy tetszéssel fogadta akkoriban a publikum. No! de nem kevésbé két útitársam is. „Éspediglen Miklós barátom, nagyszerű énekesnő” – tört ki egész elragadtatással Székely, szemeit törülgetve. – Fölséges, el vagyok bájolva!” Én ezen extázban való kitörés által egészen földerültem, s szörnyű kacagásba törtem ki. Rámjött a nevethetném, s szokott vidámságomba belebuktam, s mondom: „Édes Székely úr, tehát így az én szerencsém meg van alapítva, ha már ily csekély kis hangzatka is képes így elbájolni.” „Megvan éspediglen az a hang, ez az érzés, ez a mimika...” Én jóízűeket nevettem. Ekkor Szentpétery is nekibátorodott, s kért: „Mondja csak még ezt, még ezt” – s így egész koncert lett végtére belőle, mert ők is belevágtak. Végre eljött vacsoránk is.

Reákövetkező napon elértük már a Barótságot. Ott jó szállást kaptunk és jó vacsorát. Én oly mohón ettem, hogy egy kissé rosszul érzettem magamat. Másnap elértük a Királyhágót, azt a borzasztó magas hegyet. Én mindig igen félénk voltam, ha hegyre kellett szekérrel menni. A hegytől féltem, hogy a lovak nem bírják tartani, s visszagördül a szekér, be egy mélységbe. Ha a hegyről lefelé mentünk, féltem, hogy szakad a lánc, s ismét legördülünk egy mélységbe, s így mindig leszálltam, s gyalog mentem. És így most is azt a nagy utat föl és le. Ez igen megrongált. Leértünk a faluba, ott fölültem, de már nem tudtam leszállni a szekérről. Szentpétery ölben vitt be a szobába. Lefektettek, de nagyon rosszul voltam. Másnap még rosszabbul. Szentpétery mindig ölben vett le a szekérről, és ölben vitt ki a szekérre; nem tudtam lábra állni. Következő éjjelre ismét egy rossz oláh házban kellett hálni, nagyon beteg voltam. Ekkor az oláhné megnézett, biztatott, hogy meggyógyít, de ne ellenkezzem vele. Székely tudott oláhul, ő volt a tolmács.

Az asszony mindjárt csinált pálinkából, ecetből, fokhagymából valami izét össze; megforralta, a amilyen melegen csak bírta, elkezdette vele hátamat, karomat dörzsölni. Először is az a borzasztó büdösség a fokhagymától! Aztán azzal a reszelőhöz hasonló rovátékos kezeivel az én vékony csontjaimat, de oly erősen csapkodta, mintha szüntelen egy mosó súlyokkal lapogatott volna reám! Meg ez a forróság! Azt gondoltam, hogy egy csepp bőr és csont nem marad épségben rajtam. Mit visznek ezek majd Kolozsvárra? Ha meglát a választmány, mint megbánja, hogy annyi költséget tett értem! ,,Ó! – mondák útitársaim – még most eleinte nem sok közlekedésünk lesz a választmánnyal. Ők még nem léphetnek közvetlen a tevékenység terére, de azért beleelegyednek a tanácsukkal, és rendelkeznek is némely dolgok felől. Még Nagy Lázár úrnak igen kevés ideje van hátra, annak leteltével nem ő lesz többé a direktor.” „Micsoda – mondám – hát Nagy Lázár úr a direktor? Hiszen maguk erről semmit se szóltak. Hiszen ez egy igen értetlen és közönséges gondolkozású ember. Azon ember engem már egyszer hívott be Erdélybe, de igen nagynak találta követelésemet, és így nem lett belőlünk semmi. Nekem azzal az úrral meggyűl a bajom, attól félek.” ,,Ó nem! – mondák – lehet őt most már kapacitálni, már beleokult.” „Ha mégis meg volna az a régi ispányja – mondám – ki azt gondolta, hogy azért isszák a színészek az ecetet, hogy őt bosszantsák, legalább lenne nevetni valóm.” „Nem – mondják – ezt már elkergettük. Nagy Lázár úrtól ne tessék tartani. Ő igen tudja becsülni a színészeket, csak az az egy hibája, hogy rendkívül fukar, azzal pedig mi, színészek, nem igen vagyunk egyhangzásban, azért is most egészen másképp fog kezeltetni az egész, ő pedig végképp lemond.” „Jól teszi” – mondám. „Éspediglen ő volt, aki legjobban tüzelt, hogy csak mennél előbb induljunk már útra, hogy csak kaphassuk meg a tekintetes asszonyt.”

Nemsokára célt értünk; már közeledett Kolozsvár. Én még mindig rosszul éreztem magamat egy kissé (ámbár az oláhné súlyokkeze jól széjjeldörzsölte is az összecsomósodott vért), úgyhogy a fejem még mindig szédült. Esteledett az idő. Én ledülve feküdtem a szekérben, és elszenderedtem egy cseppet. Azon kiáltásra eszméltem föl: „Hála istennek itt vagyunk!” „Hol?” – mondám félálmosan. „Itthon! Kolozsvárott!” „Ah! – mondám – hála az istennek csakhogy már szobába juthatunk.”

Tizennégy nap utaztunk, tizennégy rövid s mégis borzasztó hosszú nap. Csak a napok voltak rövidek, de annál hosszabb az idő, mit keresztül szenvedtem tizennégy napon. Végighajtottunk a hosszú Monostoron, már minden háznál gyertya világolt az ablakokon keresztül. Kiváncsilag hajtottam fejemet, kikandikálva az ernyő alul, s nem igen örvendetes meglepetés fogott el, látván a mind csupa földszinti házakat, és egy igen széles utcát, hol a tovább láthatást egy nagy sötét kapu s kétoldalt romladozott magas kőkerítésbástya akadályozta. „Hát nincsenek emeletes házak?” – mondám. „Dehogy nincs, hisz ez csak a külváros.” Azzal fordult a szekér, és a Székely házába gördült be. Székelyné, nevendék leánya és más leányok siettek ki a tornácra sikoltozva. „Itt vagy Székely, valahára! Kedves apám, de soká odamaradtál, már sirattalak. Elhoztátok-e Dérynét?” Azalatt mi többiek is kibontakoztunk Székely után, kit úgy elhalmoztak övéi öleléseikkel, hogy nem bírt szóhoz jutni. Csak midőn már Székelyné kérdezte: hogy elhoztak-e, monda hadarva: „Éspediglen Anikó! itt van! Fölséges énekesnő. Könnyekre indított, éspediglen tessék...” Már mi azalatt kibújtunk. Egy cseléd gyertyát hozott kijjebb a kapu alá, és Székelyné igen kedves hangon, férje kirohanásain kacagva: „Ó te Székely!” – monda neki, s felém sietve ölelő, tárt karokkal szorított magához. „Ó te kedves Déryné! mi szívszakadva várlak már régóta, te kedves művésznő.” Azalatt hordták be, ami beváló volt a szobákba, s mondja Székelyné: „Jer kedves! Addig is egy findzsa kávét, míg a vacsora elkészül.” Már bent voltunk az előszobában, de én nem tudtam megállni, igen gyenge voltam, s szédültem. „Éspediglen Anikó, hamar becsináltat készíts.” „Igen, beteg vagy angyal?” – kérdi Székelyné. „Igen rosszul” – mondám. „Mindjárt kész a vacsora. Minden este tíz óráig vártunk a vacsorával, egy hét óta, aztán más barátainkkal költöttük el.” „Semmit, semmit – mondám – csak kérlek egy ágyat, igen szédülök. Semmit se tudnék enni. Se kávé, semmi se kell, csak lefeküdni. Bocsáss meg édes Székelyné, hogy legelső megjelenésem házadnál alkalmatlanság.” Mindjárt a belső szobában ágyat készített. Én lefeküdtem. Herbateát készített és mondám: Semmiben se zsenirozza magát, ne töltse nálam idejét, nekem csak nyugalom kell. Ő töltse most idejét övéivel, kit rég nem látott, s engem hagyjon magamra. Úgy is tett. Én magamra maradván az ágyban, nem tudtam elaludni. A szobaajtó csak gyengén volt behajtva, s hallhattam mindent, mit ők vacsora alatt beszéltek. Emezek minden utazási eseményeiket és küzdelmeiket elésorolták az utolsó jottáig. Sokszor kellett elmosolyodnom, mert legtöbbet beszélt Székely, s mennél többet beszélt, annál jobban meggyőződtem felőle, hogy ő igen komisch egy ember, akin én sokat fogok kacagni, ha jobban leszek, ő gyakran még ilyes szórakozottságba is esett, ha hirtelen felelni akart valami kérdésre, mire ő nem találta föl magát: „Éspediglen lássa az úr Anikó! ez vagy amaz (már ami fönforgott)... nem...” – és azalatt mindig mintha köpködött volna nyelvével phő... phő... phő, de ez nála oly sebes árfolyamként törtónt, hogy az ember utól nem érhette volna gondolatával beszéde végét, miután ilyes prizmák által gyakran félbeszakasztotta magát...

Székelyné! Miképp írjam le e nőt? Miként fogjak hozzá, hogy az igazság mellett megmaradjak? Hogy a szívjóság és tettetés, nyájasság, ármány, osztakozás, áldozatkészség, fennhéjázás és irigység e ritka keverékjét minden hozzáadás nélkül valóban elő tudjam adni?

Mielőtt még szó lett volna a Kolozsvárra menetelről, már némi eseményeket hallottam, hol Éderéktől, hol másoktól felőle elbeszélni, de minthogy soha se volt szándékom Kolozsvárra menni, nem soká tartottam emlékezetemben. S midőn sorsom mégis bevont Kolozsvárra, nem jutott eszembe, hogy még küzdelmem is lehetne vele. Mert midőn azelőtt, míg fölhozták a tapótra, már azt mondtam, hogy velem ugyan soha se köthetne ki, mert én okot soha sem adok senkinek, hogy belémakadjon, és én még nővel sohase vitáztam életemben; férfiakkal hamarább összekoccantok, s nem hagyom magamat a térről leszorítani, hol igazságom mellett küzdök; most azonban, midőn ölelőn szorított keblére, eszembe villant mindaz, amit azelőtt hallottam, és gondoltam magamban, míg ott feküdtem az ágyban: mégis gonoszak az emberek! Hogy írták le Székelynét! Hisz az mind hazugság; ily érzéssel, ily teli kellemmel, lehetetlen, hogy fogadni lehessen valakit tettetésből. Hiszen csupa szívjóság és részvét, melyet erántam, mint idegen eránt mutat?! Annyi igaz, hogy nem ragadott el, de ezt akkor betegségem általi lehangoltságomnak tulajdonítottam; mert máskor, ha így közeledett valaki felém, s igaz szívkiömlést mutatott erántam, már megfogta szívemet, s vitte magával. Nem úgy itt. Úgy jött nekem, mintha komédiázna, bensőleg nem érintett szíves fogadása. Ó be kár! mondám magamban. Mily érdekes, kedves arc, mi érzésteli kifejezés minden szavában, mennyi érzés fekszik szavaiban, amint társalogni hallám ott künt a vacsora alatt. Jó színésznőnek kell lennie. Így tépelődve, elaludtam végre.

Másnap, midőn fölébredtem, már mozgásban volt a ház, de egész csendességben, hogy föl ne ébresszenek. Én már jobban éreztem magamat; a csésze herbatea és a jó ágy meg nyugalom helyrehoztak némileg. Csak törődött voltam. A reggeli összegyűjtött bennünket, s csakugyan, Székelynét igen kellemes társalgónak találtam, és szép érdekes arckifejezéssel, csakhogy nem bírtam megbarátkozni azon szüntelen mézes, hízelgő kifejezésekkel, melyeket mindenkor fölhasznált, midőn szavait hozzám intézte. Leánykája, Amália, egy valóban érzésteli természetes jó lélek volt. Kitűnt az első órákban, melyekben együtt társalogtunk. Ha az anyja fölhozott valakit, és ő azon szavajárásában használt „kedves” szót kimondá, azon bizonyos hangnyomattal, amelyet csakis ő tudott neki adni s monda: „Ó te Déryné! ha megismered azt a kedvest! (s ezen szót mindig egy bizonyos mosoly- és hangsúllyal ejté ki, s szemei mellette lesütve) ezt vagy azt”, leánykája mindjárt megszólította: ,,Ó anyám! ne bántsd őt, ő egy igen nemeslelkű leány, vagy asszony”... már akit érdekelt... „No látod-e kedves Déryné! Ez egy valóságos ártatlan, nemes szív. Ezt szeretni fogod.” Mondom: „Nem fogom, máris szeretem.” A kisleány hozzám ugrott, átölelte nyakamat, s összecsókolt. „Ó, te gonosz Déryné! Máris elcsábítod tőlem kislyányomat? Hát még ezután mi történik? Hozzám sohase jő így.” „Pedig egy perc alatt megismertem tegnap, hogy ő jó gyermek” – mondám. „Igen, az apját, azt szereti, mert ő apja szemefénye.”

Erre egy úr toppant be. Mint Késmárky gubernalista volt bemutatva, Székelynek jóbarátja. Miután az úti kellemetlenségekről össze-vissza beszélgettünk, elkezdett hozzám egy pár méltányló szót intézni, s szüntelen Székelynével élceskedtek mindenfélék fölött. Végre magát ajánlva ment. Ez egy igen igénytelen kinézésű egyén volt, s egy cseppet se elegant öltözve, s igen malcontent, elégületlen a körülményekkel, s becsmérelve mindent. Amint elment, egészen ignoráltam a róla való észrevételeket, mit Székelyné róla közlött. „Ez igen szájas ember, kedves Déryné. Ennek hízelegni kell, ha meg akarja nyerni az ember a maga részére.” „Isten őrizz! – mondám. – Még csak arra kellene valaha szorulnom, hogy esak akkor ébresztenék magam eránt figyelmet vagy elismerést, ha még előbb egy hízelgés által megnyert szájhős hősködnék mellettem!...”

2.

Az első szállás. – A „Romeo”-kalap. – A Monostor utcában. – Tanácskozás az első föllépésről. – Deáky F. Sámuel. – Az első nehézségek. – Látogatás a színházban. – Bemutatkozás. – Az ürgelyuk. – Újabb tanácskozás és határozat. – Deáky urat bemutatják.– A gubernális páholyról. – Az első taps. – Színházi szokás Kolozsvárott. – A gubernátorné meg van elégedve. – Egyedüllét. – Furcsa vacsora. – Egy adat Székelyné jelleméhez. – P. Horváth Dániel első látogatása. – P. Horváth Lázárról. – A választmány tagjai. – Nagy Lázár ebédje. – Erdélyi szokások. – A rántott béka. – Kolozsvári káposzta. – Első összejövetel gróf Wass Imrénél. – Egyezkedés. – P. Horváth Dániel intendáns lesz. – Tenorista és kardalosok. – Pályt és Szerdahelyit keresik. – A genfi árva.

Most már itt voltam Kolozsvárott, de nem voltam tisztában a dolgokkal, nem tudtam tulajdonképpen: kié vagyok? Székely és Udvarhelyi elmentek legelőbbszer is Nagy Lázárhoz jelenteni megérkeztüket. Nagy Lázár úr mingyárt rendelést tett, hogy igen csinos szállást fogadjanak az utcára, és igen csinosan bútorozzák be minden kényelemmel. Csakugyan, útitársaim mindent elkövettek, hogy kényelmes szállásom legyen; de még előbb ki kellett fűteni a szobát, hogy gőzös ne legyen, mert nem volt fűtve egész télen. Még nekem ott kellett maradnom vagy két nap Székelyéknél, mert még törődött voltam, s féltettek, hogy a nagy hideg ártani fog. Ah! én már úgy szerettem volna egyedül egy „otthonban” lenni egész kényelemben. Én azonban szörnyen csodálkoztam, hogy már három napja, hogy ott ülök, és senki: se direktor, se intendáns vagy akármiképp nevezendő valaki nem jő hozzám vagy hozzánk. Az elsőbb színészek, azok jöttek-mentek, tisztelegtek; Székelytől megbízásokat elvégeztek, kosztot fogadtak, egy cselédet is kaptunk, s végre minden rendén volt. Negyednapra mentem szállásomra; Székely és Szentpétery kísértek, hogy azután poggyászomat is odaszállítsák.Székelyné is kikísért a kapun. Midőn már vagy tíz lépést mentünk, visszaszólít Székelyné, és szörnyen kacag. Akkor divat volt Magyarországon a „Romeo-kalap.” Az enyim gyönyörű volt. Ez olasz fejdísz, fekete bársonykarimával s három szép, oldalt hátrahajló fehér tollal és két ujjnyi szélességű ,,Sturmband”-dal (ez az áll alatt összehozva, oldalt gombolva) volt a divat. Igen halvány lilaszínű, gros de Naples új vikieremet, melynek fehér atlasz-kaputzen gallér kaja hasonló színű fölhajtással s fehér szalagcsokrokkal volt földíszítve, belől pedig fehér selyembéléssel, akkor csináltattam, midőn Édertől a pénzt fölvettem reá Egerben.

„Mit kacagsz?” – kérdem, midőn visszaszólított. „Ó! te kedves Róza, tudod-e, hogy nézel ki?” Azt gondoltam, valami igen szépet fog mondani, mert mindennek igen tetszett itthon az öltönyöm. „Éppen úgy nézel ki, mint egy bécsi dáma.” „No – mondom – te szép címmel földíszítettél, te gonosz.” Amilyen hangon te szólítasz, gondoltam, olyanon felelek.

A Monostor utcába vezettek szállásomra. Szép, széles utca és hosszú. Magas házakkal, de minden igen sötétnek, ószerűnek tetszett nekem. Midőn fölértünk az első emeletre, ismét fordult a lépcsőzet. Mondom: „Hát még föllebb is megyünk?” – amint a második emeleti lépcsőzetbe vezettek. „Éspediglen ott vannak a legcsinosabb szobák, itt alant mind el vannak foglalva.”

Fölnyitjuk az ajtót, meg voltam lépetve! Igen csinosan bútorozott meleg szoba fogadott magába. Csinos dívány, kétoldalt nagy faedényben, gazdag zöld levelekkel, jól ápolt leander díszlett, s egyébként is minden kényelemmel volt ellátva. Csak a nagy, hosszú, keskeny kofferem hiányzott még, melyben fehérneműm és viselő ruháim voltak pakolva; a többi láda és poggyász már mind a külső szobában elhelyezve. „És kinek köszönhetem én e figyelmet?” „Éspediglen Nagy Lázár úr reánkparancsolt, hogy minden kényelemmel legyen ellátva, mi csak szükséges.” Amint körülnézek, nem láttam tükört. „És azonban mindjárt itt lesz, tán hozzák is már. A magáét küldi el Nagy Lázár úr: az álló tükrét.” És valóban hozták is; kofferem is érkezett: Szentpétery hozatta, s jelentette egyszersmind, hogy nem messze innen, egy privát háznál, tiszta helyről kosztot fogadott számunkra.