DON QUIJOTE
DE LA MANCHA

Átdolgozta
Győry Vilmos

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

Az olvasó megismerkedik a nemes Don Quijotéval és szándékával

Hogyan ütik lovaggá Don Quijotét?

Az ártatlanok védője

Megvan a fegyverhordó szolga

Don Quijote híres harca a hosszú karú óriásokkal, akiket az együgyű Sancho Panza szélmalmoknak nézett. Másik harc s nagy diadal

Don Quijote nagyszerű beszédet mond a kecskepásztoroknak – Kaland, amely életet önt a paripába

Egy elbűvölt mór kísért a várkastélyban – Sancho Panza repülni tanul

Két ellenséges nagy hadsereg találkozik egymással

Arról a rettenetes kalandról, melyet hősünk szerencsésebben átélt a világ akármelyik kóbor lovagjánál

Hogyan adta vissza Don Quijote számos szerencsétlennek szabadságát, melyet azok éppenséggel nem érdemeltek meg

A Sancho szamarának sorsa – Hősünk levelet ír menyasszonyának

Sancho Panza régi jó ismerősökkel találkozik. Fontos tervezgetések

Micomicona királyi hercegkisasszony segítségül hívja Don Quijotét

Sancho Panza szörnyű sokat hazudik a gazdájának

Don Quijote harca a zordon tekintetű Pandafilando óriással. A hős és fegyverhordozója bajba kerülnek

Hogyan bűvölték el és szállították haza Don Quijotét

Don Quijote megint a régi. Új kalandozáson jártatja az eszét

A szándék megvalósul – Don Quijote Tobosóban

Az elvarázsolt Dulcinea

Különös kaland a „Halál udvará”-nak szekerével

Don Quijote rémes párviadala egy titokzatos lovaggal. Nagy meglepetések

Hogyan lett a Bús-Ábrázatú lovagból Oroszlán lovag?

A Montesinos barlangjában. Don Quijote álma

A szamárordítás története s az új kaland

Utazás a bűvös sajkán a vízi várhoz és még valami

Az igazi várkastélyban

Sancho Panza kormányzó lesz. A kormányzóság szomorúan víg története

Don Quijote hajmeresztő kalandja egy elkárhozott lélekkel. Új rémes kalandok

Megint egy titokzatos kaland egy rablóvezérrel

Don Quijote de la Mancha diadalmas bevonulása Barcelona városába. A végzetes párviadal

A legyőzetés után

Otthon. Befejezés

Erről a könyvről és szerzőjéről

I. FEJEZET

Az olvasó megismerkedik a nemes
Don Quijotéval és szándékával

Spanyolország egyik falujában élt régen egy nemesember. Ennek minden vagyona egy fogason függő dárdából, régi pajzsból, görhes paripából és egy-két futós agárból állott.

Háztartására egy gazdaasszony vigyázott; nála lakott egy unokahúga, és egy fiatal siheder végezett a háznál minden munkát.

Ez a nemesember közel járt az ötvenhez; testalkata izmos, termete szikár, arca csontos volt, különösen kedvelte a vadászatot. Legeslegnagyobb öröme a kalandos történetek olvasásában telt.

Annyira belemerült e hóbortos könyvek olvasásába, hogy éjet-napot azok mellett töltött. Rendre eladogatta a földjét, hogy könyveket vásároljon. Össze is hordott házához annyit, hogy egész könyvtára volt. Minél több volt a könyve, annál kevesebb lett a józan esze.

Értelmes, tanult ember a kis falucskában persze nemigen akadt, s mindössze is két férfiú látogatta gyakrabban. Az egyik a falu papja, egy igen értelmes férfiú, a másik pedig Miklós mester, a borbély volt.

Mindketten aggodalommal nézték Don Quijotét. A nemes házigazda egy idő óta semmi egyébről sem akart már beszélni, mint a kóbor lovagságról, a hőstettekről, amiket a lovagregényekben a kóbor lovagok véghezvittek. Don Quijote ezekről a képtelen ostobaságokról beszélt. Szentül hitt mindent.

Silány olvasmányai annyira meghódították, hogy maga is kóbor lovagnak akart beállani, s lóháton és fegyveresen szertejárni a világban, kalandokat keresni.

Megtisztogatta valamelyik dédősének egynémely darab rozzant fegyverét. Nem talált lebocsátható rostélyú sisakra, csupán egy egyszerű, rostélytalan vassüvegre. Nosza, vastag lemezpapírból olyas félsisakformát készített, amely a vassüveghez hozzátoldva, ezt egészen rostélyozott sisakká változtatta.

Most a paripára került a sor. Volt neki egy, de az olyan sovány volt, mint az agár, és olyan lassú, mint a csiga; nem volt szegénynek csak a csontja meg a bőre, meg lehetett számlálni minden oldalbordáját. Csontos lába pókos volt, hórihorgas nyaka meg oly magasra fölmeredt a csupa soványságtól, mint a kútgém. No de Don Quijote oly remek állatnak képzelte ezt a lovat, hogy ehhez képest még a Nagy Sándor Bucefalusa is nyavalyás macska volt.

Ennek a remek paripának igen finom nevet adott: Rocinanténak nevezte el.

Ekkor kapta magát, s felvette a Don Quijote de la Mancha nevet: a manchai Don Quijote. Az ám, de menyasszonyról is kellett gondoskodni, mert úgy olvasta, hogy minden lovagnak szokott egy imádott menyasszonya lenni.

Eszébe jutott, hogy hallott egyszer beszélni egy szomszéd falubeli parasztleányról, akit Lorenza Aldonzának hívtak. Ő azt a leánykát soha életében sem látta, a leány sem őt. Mindegy.

Ez lesz az ő mennyasszonya.

Végre sok fejtörés után elnevezte Dulcinea del Tobosónak. Úgy gondolta, hogy evvel mindent elkészített a kalandos lovagéletre.

Most már nem volt maradása, hanem július havának egyik legforróbb napján, még a nap felkölte előtt felszedte sátorfáját, fejére nyomta toldott-foldott sisakját, páncélját, kardját felcsatolta, dárdáját, pajzsát karjára fűzte, Rocinantét megnyergelte, kivezette az istállóból egy hátulsó kis baromfiudvarra, ott felpattant a paripa hátára, s a kis ajtón nagy üggyel-bajjal kimenekült a mezőre. Kétrét kellett hajolnia, hogy az alacsony kis ajtó szemöldökfája valahogy le ne szedje őt a paripája hátáról.

Azonban rémítő gondolat szállotta meg. Őt még nem ütötték lovaggá. Így neki nem szabad semmiféle lovag ellen fegyverre kelnie.

Megnyugodott abban a gondolatban, hogy a legelső emberrel, akivel találkozik, úgy lovaggá ütteti magát, hogy csak úgy ropog.

Vígan folytatta tovább útját, de hogy merre, azt egészen lova akaratára s tetszésére bízta, mert bölcs könyveiből azt tanulta meg, hogy a lovaknak sokszor több eszök volt, mint a rajtok ülő gazdáknak. És ebben tökéletesen igaza volt.

Amint lassan kocogott, büszke paripája akkorát botlott egy friss vakondtúrásban, hogy majd a derekát törte magának is, de még gazdájának is.

A jövendő dicsőséggel eltelve folytatta útját. Átkozott forróság volt. Ő azonban csüggedetlenül haladott tovább, s várta, nem akad-e valami rendkívüli kaland, nem jön-e még szembe véle valami nagyfejű óriás. Más ellenség támadt rá. A jó lovag kegyetlenül megéhezett. Szinte leszédült a lováról.

Valami várkastélyt keresett, hol kissé megpihenjen, s fejedelmi lakomában legyen része.

Végre egy hajlék tűnt szemébe.

– Ott a várkastély! – kiálta föl büszkén és boldogan, s amennyire fáradt dereka engedé, fölegyenesedett a nyeregben.

Szegény Don Quijote várkastélynak nézte azt az épületet, ami pedig egy mákszemnyivel sem volt nagyobb egy egészen közönséges, útszélre épített kocsmánál. Annak nézte, és az volt, punktum.

A fogadó kapujában két szolgálóleány állt. Amint Don Quijotét megpillantották, azonnal kisiettek csodájára.

– Bizonyosan a várúr két leánya lesz – monda magában Don Quijote –, elém sietnek, hogy udvariasan fogadjanak.

Összeszedte minden délcegségét, hogy lovag módjára rugtasson a szép kisasszonyok elé.

A szolgálók megijedtek a madárijesztő lovastól, s el akartak sza-ladni.

– Ne fussanak nagyságtok, ily előkelő kisasszonyokat az igazi lovag nem bántja.

A szolgálók e fura beszédre elkezdettek vihogni. A fogadós is odajött, s így szólott nyájasan a félelmes lovaghoz:

– Ha kegyelmességed, lovag úr, szállóhelyet keres, egészen jó helyen kopogtat, mert mi a legteljesebb készséggel el fogjuk látni mindennel a világon, amit csak a kényelem követel. Igaz ugyan, hogy külön szobát nem adhatunk, ágyunk sincs, de azon kívül mindent a legnagyobb bőségben találhat nálunk.

Don Quijote várnagynak nézte a korcsmarost.

– Tisztelt várnagy úr, nekem „ékesség a fegyver, nekem nyugvás a harc!”

Don Quijote ez utóbbi szavakat egy régi vitézi énekből vette, melyet a kocsmáros is könyv nélkül tudott. Rögtön válaszolt reá, így:

– „Ágya kemény szikla s alvása a virrasztás!”, s már ha így van, bízvást leszállhat lováról, mert ebben a mi házikónkban akár egész esztendőn át mindig ébren maradhat, ha kedve tartja.

E szavak után odament Don Quijotéhoz, hogy kengyelszíját tartsa a leszállásnál. Don Quijote nagy nehezen le is mászott a magas gebéről.

Míg a fogadós a fáradt gebével vesződött, addig a két szolgáló Don Quijote fegyvereit szedte el, s még a sisakot is le akarták venni fejéről, ami azonban nem sikerült, mert az zöld szalagocskákkal volt odakötözve a lovag nyakához, amik úgy össze valának bogozva, hogy lehetetlen volt felbontani. A sisak tehát egész este a fején maradt, ami aztán különösen vacsorálását olyan furcsává tette, hogy aki csak látta ezt az étkezést, majd megpukkadt nevettében.

Nemsokára a fogadós is visszajött az istállóból, s alázatosan kérdezte a lovagtól: mivel szolgálhatna neki vacsorára.

– Megeszem akármit – viszonzá Don Quijote.

A kocsmában nem volt egyéb egy pár sovány keszegnél.

Míg a fogadós a keszeget hozta, a két szolgáló ott terített asztalt Don Quijote számára a fogadó ajtaja előtt, ahol a levegő frissebb volt, mint a nehéz szagú ivóban.

A sisak fenn volt a fején, mintha csak a nyakához lett volna odanőve; rostélyát két kézzel kellett feltartania, máskülönben, egy falat kevés, de annyit sem tehetett be a szájába. Az egyik szolgáló könyörült tehát rajta, etette falatonként, mint valami kisgyermeket. Megitatni azonban még ez sem tudta, mert az ügyetlen sisak miatt semmiféle ivóedény sem fért ajkaihoz. A fogadós leleményessége segített tehát e nagy bajon; kilyukasztott egy nádszálat, melynek egyik végét beletették a lovag szájába, másikat meg egy boroskupába, s a hős lovag így szívogatta fel az átkozott savanyú lőrét.

Történetesen ekkor vetődött a fogadó tájára valami rongyszedő, aki jövet ötször-hatszor belefujt tilinkójába. Don Quijote szentül hitte, hogy valami híres várban van, ahol tiszteletére, íme, most már a zene is megzendült.

Első sikerével teljesen meg volt elégedve.

Csak egy hiányzott a boldogságához: hogy lovaggá üssék.

II. FEJEZET

Hogyan ütik lovaggá Don Quijotét?

Alighogy a vacsorát elköltötte, félrehívta a kocsmárost, s vele együtt az istállóba zárkózva, térdre hullott előtte, s így szólott:

– Nem látsz addig felkelni e helyről, hős lovag, amíg annak rendje és módja szerint engem lovaggá nem ütsz.

A fogadós látta, hogy kivel van dolga. Szörnyű komoly pofát vágott, s így szólott:

– Szép és nemes a szándék, s a szenvedő világnak csakugyan semmire sincs nagyobb szüksége, mint kóbor lovagokra. Én önt kora reggel, tehénfejés idején lovaggá ütöm. A fegyverőrzést ez éjszaka meg lehet tartani az Isten szabad ege alatt az udvaron, ahol a fényes csillagok lesznek tanúi az új lovag hűségének.

Kérdezte aztán: van-e pénze?

Don Quijotét ez a kérdés különösen meglepte.

– Lovagnak pénz?… Ugyan minek? – felelé éppoly büszkén, mint őszintén.

– Öreg hiba – jegyzé meg a kocsmáros.

Most azonban azt kellett megállapítani, hol tartsa meg a lovag az első fegyverőrzést. Ugyanis bevett szokás volt a lovagoknál, hogy az új lovag a lovaggá üttetés napját megelőző éjszakán fegyvereit egy halomba rakja, s mellettök egész hajnalig őrt áll.

Abban állapodtak meg, hogy a lovag ott őrizze fegyvereit a vendéglő tőszomszédságában fekvő baromfiudvarban. Letette minden fegyverét a kút kávájára, és őrizte.

A kocsmáros bement a házba, s ott elmondotta, milyen furcsa bogara van ennek az ő úri vendégüknek. Persze hogy azok meg rögtön kisiettek a fogadó tornácára mindnyájan, s onnan nézték az oszlopok mögül a szép, fényes holdvilágnál, milyen peckesen strázsálja Don Quijote a vályúra rakott nyergét, kantárát és fegyvereit.

Öszvérhajcsárok is szálltak meg ez éjszakára a fogadóban. Ezek közül az egyik éppen most akarta barmait megitatni, s mindegyik kezében egy-egy vödörrel a kútnak tartott.

Alighogy a lovag a félhomályban meglátta ezt az alakot, rákiáltott nagy harsányan:

– Ne közelíts fegyvereimhez, vakmerő, mert aki ahhoz nyúl, halál fia!

Az öszvérhajcsár rá se hederített a lovag tiltakozó és fenyegető szavára, s a vályún levő cókmókot lerántotta a földre.

Don Quijote két marokra fogva hosszú dárdáját, előrerontott, s akkorát húzott az öszvérhajcsár vállára, hogy annak a szeme szikrázott.

– Segítség! Gyilkos! Segítség! – lármázott a megtámadott fuvaros, s a kezében levő vödrökkel védte magát. A nagy kiáltozásra az öszvérhajcsár cimborái is előrohantak az istállókból, s ki bottal, ki villával rontott neki Don Quijoténak, ki azonban meg nem rettent, hanem szurkált, döfködött, suhogtatta a nagy dárdanyelet, s úgy döntögette az embereket, mint a megriasztott macska a tejesköcsögöket. Vakmerően bátor volt.

A kocsmáros nagy üggyel-bajjal tudta a viaskodó feleket szétválasztani. Gondolta magában, hogy hamarosan lovaggá üti, s nem várja meg a hajnalt. Legalább lerázza a nyakáról.

Don Quijotét lovaggá ütik

Persze nem volt neki semmije, ami a szertartáshoz igazán kellett volna; hanem furfangossága segített azért a bajon. Kérte Don Quijotét, várjon itt rá csöndesen, s mindjárt itt lesz égő gyertyával, imádságos könyvvel, s azokkal az úri kisasszonyokkal, akik derekára a kardot, lábára meg a sarkantyút illendő módon egész ünnepélyességgel felkötik.

Nemsokára megjelent az ünnepélyes díszmenet. Mindössze négy tagból állt. Elöl jött egy mezítlábos siheder, aki kezében egy szál égő faggyúgyertyát tartott. Utána maga a kocsmáros nagy könyvvel a kezében, melybe a fuvarosok számára kiszolgáltatott szénát meg abrakot szokta felkörmölni; utána pedig a két szolgáló.

A kocsmáros megparancsolta Don Quijoténak, hogy térdeljen le. Ekkor kinyitotta az abrakos lajstromot, s lassú hangon mormogott valamit, mintha imádkoznék. Don Quijote a legnagyobb áhítattal hallgatta. A leányok halkan kuncogtak. A mormogás egyszerre megszűnt, s a kocsmáros kövér tenyerével jól képen törölte a sovány lovagot – ezután megfogta kardját, kivonta hüvelyéből, s miután megint mormogott egy-két szót, a rozsdás karddal kissé megütötte Don Quijote vállát.

A lovaggá ütés kutyafuttában megtörtént.

Az egyik szolgáló felkötötte a lovag oldalára a kardot, a másik meg a lábára a sarkantyút.

És alig szürkült a hajnal, már felzavarta szegény Rocinantéját édes nyugalmából, megnyergelte, s kivezette az udvarra. Megölelte kétszer-háromszor a várnagyot, de egy fillért sem fizetett neki.

III. FEJEZET

Az ártatlanok védője

Hova menjen, mibe kezdjen legelőször is: ez izgatta most hősünket. Eszébe jutott, hogy neki nincs fegyvernöke. Lovagregényekben is úgy olvasta, hogy minden jelesebb lovag szolgálatában állt egy-egy derék, hű és ragaszkodó fegyverhordozó.

– Megvan! – kiáltott fel egyszerre nagy örömmel – megvan! Hazamegyek, s azt fogom felszólítani!

S ki volt az a jeles férfiú, akire Don Quijote ily örömmel számított? Egy alacsony, tömzsi, dologtalan parasztember, aki ott lakott a nemes úr szomszédságában. Sancho Panzának hívták, s korára nézve bizony az sem volt mai gyerek.

Egyenesen hazafelé vette az útját.

Nem haladt még valami nagyon messzire, midőn egyszerre olyasmit vőn észre, mintha jobb kéz felől, a bokrok sűrűjéből gyenge hangon jajkiáltások törnének elé.

– Hálát kell adnom az égnek azon kegyért, melyben részesít, hogy ily rögtön alkalmat nyújt lovagi tisztem teljesítésére. E hangok bizonyára valamely szükségben szenvedő embertársamnak hangjai, akin nekem segítenem kell.

Egyenesen arra tartott, amerről a kiáltás hallatszott.

S alig tett néhány lépést a sűrűségben, midőn az egyik tölgyfánál egy odakötött lovat pillantott meg, a másiknál pedig egy szintén odakötött fiút. Ez jajgatott, mert egy termetes parasztember állt mögötte, s mogyorófa suhogóval ugyancsak husángolta, e nyájas szavakat aprózva:

– Semmirevaló vigyázatlan gyerek te? (sutty!)? fogd be a szádat? (sutty!)? nyisd ki máskor a szemedet… (sutty!)

A fiú keservesen kiáltozott:

– Uram, soha se teszem többé! Úgy vigyázok eztán a nyájra, mint a két szemem világára!

Don Quijote nemes haraggal rákiáltott a parasztemberre:

– Udvariatlan lovag, mi dolog az, megtámadni a védtelent? Ülj lovadra, fogd a dárdát, kelj párviadalra velem.

A paraszt nagyon megjuhászodva, alázatos hangon szólt:

– Ez a fiú, nagyságos uram, juhászbojtárom, s azért kell megfenyítenem, mert vagy elalszik, vagy ellopatja rábízott nyájam birkáit.

– Dehogy lopatom a nyájat – kesergett a fiú –, csakhogy gazduram minden kicsinységet fölvesz, s még a kákán is csomót keres, csak hogy ismét lehúzhasson a béremből.

A fiú vádja ismét méregbe hozta a különben is indulatos parasztembert.

– Hallotta nagyságod ezt az akasztófavirágot? Egy szava sem igaz! Hazudik!

– Hazudik?! – kiálta fel Don Quijote még nagyobb haragra gyulladva – ez a szelíd, ártatlan fiú hazudnék? Te neveletlen, durva ember! A napra esküszöm, mely felettünk tündököl, mindjárt ízzé-porrá zúzlak e dárdával. Kifizesd neki mindjárt egy fillérig, amivel tartozol, különben a pokolba taszítom fekete lelkedet. Ereszd szabadon rögtön!

A paraszt kelletlen feloldotta a fa derekáról a bojtárgyereket. Ettől aztán a lovag megkérdezte, mennyivel tartozik neki még gazdája.

– Harminc forinttal – viszonzá a fiú.

– Öt forint híján – igazítá ki a gazda.

– Fizesd ki azonnal a bért!

– Nagyságod parancsolatára bizony tüstént megtenném – viszonzá a parasztember –, de nincs énnálam, uram, egy huncut krajcár sem. Jöjjön velem, András, haza, s otthon megkapja tőlem.

– Már hogy én menjek haza kegyelmeddel? – kérdé a fiú feleselve – van jó dolgom! Nem ettem bolondgombát. Tudom, Isten, megnyúzna kegyelmed.

– Azt nem fogja, azt nem meri tenni, gyermek! – monda Don Quijote büszkén fölegyenesedve nyergében. – Ha ez az ember csak egy hajad szálát meggörbíti, keress föl engemet, s bosszút állok az új sérelemért. Bízzál bennem!

– Bennem is bízhatik – monda a parasztember – megfizetek én őneki.

Don Quijote sarkantyúba kapta Rocinantét, s eltűnt szemük elől.

A paraszt egy darabig követte tekintetével, aztán így biztatta Andrist:

– Gyere csak, fiam, hadd fizessem meg, amivel tartozom!

S ezzel odakötötte megint a tölgyfához, s másodszor is úgy megrakta, hogy alig maradt benne egy porcika eleven.

Ilyen módon szolgáltatott igazságot a hős Don Quijote.

Eközben olyan helyre érkezett, hol az út négy ágra szakadt. Tüstént azok a keresztutak jutottak eszébe, melyeknél a kóbor lovagok fontolóra szokták venni, melyikre térjenek. Ezek példája szerint tehát néhány pillanatra ő is megállt, s miután a dolgot jól meghányta-vetette magában, elereszté Rocinante kantárát, s rábízta, ám menjen, amerre kedve tartja. A nemes paripa hazafelé tartott.

Egyszer csak nagyobb csoport embert vett észre. Toledói kereskedők voltak, s Murciába igyekeztek selymet vásárolni. Szám szerint hatan voltak.

Alighogy őket Don Quijote észrevette, elhelyezkedett kengyelében, lábát jó erősen megvetette, dárdát szegzett, pajzsával mellét elfödé, s az út közepét elállva, bevárta, míg a kóbor lovagok közelébe jutottak. Mikor odaértek, ahonnan megláthatták és hallhatták, Don Quijote harsány hangon rájok parancsolt:

– Álljon meg az egész világ, ha nem vallja azt, hogy a világon nincs több olyan szép kisasszony, mint la Mancha császárnője, a páratlan Dulcinea del Toboso!

E szavak hallatára a kereskedők megálltak, s látván hősünket, mindjárt tudták, hogy nincs elég sütnivalója.

– Mi, lovag úr – monda az egyik jókedvű kereskedő – nem ismerjük a nemes kisasszonyt, akit nagyságod említett. Kérjük tehát, mutassa meg nekünk, s ha valóban oly szép, kész örömmel be fogjuk vallani.

– A dolognak éppen az a veleje, hogy látatlanul is higgyétek, valljátok, erősítsétek, esküdjetek rá és bizonyítsátok; mert ha nem, velem gyűlik meg a bajotok!

– Lovag úr – viszonzá a kereskedő –, kérem nagyságodat, mind ez itt lévő hercegek nevében, ne kényszerítsen bennünket olyasminek bevallására, amit eddigelé soha se láttunk. Mutassa meg, s ha kancsal vagy púpos is…

– Nem púpos, nem kancsal! – kiálta föl Don Quijote lángharaggal – de te megadod az árát e káromlásnak!

S ezt mondván, keményen hóna alá szorított dárdájával úgy nekirontott a kötekedő kereskedőnek, hogy ez bizony rosszul járt volna, ha szerencséjére Rocinante a nagy megiramodásban meg nem botlik s földre nem hengeredik. Rocinante azonban elbotlott, gazdáját pedig jó messzire vetette magától, ki váltig fel akart volna kelni, de a dárda, a pajzs, a sarkantyúk, a sisak s a nehéz, régi, rozsdás páncél annyira akadályoztatták, hogy jóformán meg se tudott moccanni. De az ellenséget akkor is javában szidta.