DR. KUBB,
a világjáró

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

BEVEZETÉS

A nagyváros meséje

KALÓZKALAND AZ ÓCEÁNON

Doktor Kubb szerencsés péntekje

New Yorkban

Gösta Kubb levele

A kínai negyedben

Kalózkalandok az Óceánon

A kalózok vége

UTAZÁS A VÉNUSZ  CSILLAGBA

Ember a fövényen

A gép elkészült...

A rettenetes útitárs

Úton a világűrben

Ahol még nem járt ember...

Otthon

INDIÁNOK KARMAI KÖZÖTT

Sam apó boltjában

A papirusz titka

A Kordillerákban

Az inkák földjén

A kincsek

„Napisten – segíts!”

Haláleset miatt zárva

A KÉTFEJŰ EMBER

Különös ébredés

Hajsza Fred után

Katargisz Herondász

A kétfejű ember

TIBET REJTELMEI

Akit Buddha hív

Doktor Kubb elindul

Tragédia a nagy Láma palotájában

A Hallgatók között

A végzetes csere

Küzdelem a szabadulásért.

A KANNIBÁLOK KÖZÖTT

Búcsúlakoma.

A rejtélyes idegen

Moore kapitány sorsa

Menekülés

A borzalmak szigetén

A különös csomag

A kannibál istenek

Szabadulás

UTAZÁS AZ ATLANTI-ÓCEÁN FENEKÉN

Edgár Atwood eszméje

Atlantisz felé!

Nyolcezer méter mélységben  a tenger alatt

Akik eltévedtek Atlantisz partján

A végzetes kaland

Szökés a tenger fenekén

A MAJOMEMBEREK KÖZÖTT

A majomemberek között

A LEGSZEBB ORSZÁG

Kubb doktor előkelő ismeretségre tesz szert

Urutobia, a legszebb ország

Az új pénzügyminiszter

Urutobiában

A furcsa vacsora

Kaland az éjszakában

„Isten veled, te legszebb hon!”

A FURCSA ÜZENET

A kosárcipő árnyképe

A harapás nyoma

Az amerikai

A kínainál

A lengyel

ROHANÁS A VILÁGŰRBEN

Újra Stockholmban

A titokzatos csillagfénykép

Az elkésett fény

Az örök jég birodalmában

A végzetes találkozás

Rohanás a világűrben

BEVEZETÉS

A nagyváros meséje

„A bandita ökle előrelendült, Joe azonban nem ijedt meg: ügyes mozdulattal elhajolt az ütés elől, s a következő pillanatban már az ő jobbegyenese csattant a sötétképű gonosztevő álcsúcsán. Az megtántorodott, de arra még futotta erejéből, hogy rekedt ordításával fellármázza a többieket. A banda töltött revolverei Joe-ra meredtek, aki néhány pillanat múlva már megkötözve hevert a szoba sarkában...” Íme, így kezdődnek és hasonlóan folytatódnak azok a filléres piff-puff regények, amelyek a húszas évek olvasóinak idegeit borzolták. Természetesen a keményöklű, csípőből tüzelő „szuperférfias” hősök sohasem győzettek le, sohasem bizonyultak gyávának vagy becstelennek, szemben az elvetemült rablókkal, banditákkal és egyéb csirkefogókkal.

A nagyvárosi kalandregény gyakran névtelenség mögé rejtőző szerzői imádják az egzotikus, a krimi-, a horror-, a fantasztikus fordulatot, de leginkább az erőszakot: alig létezik olyan filléres regény, amelyben legalább fél tucat kiadós verekedés vagy lövöldözés ne lenne, lehetőleg minél több hullával. S a nagy lőporfüst és durrogtatás gyakran eltakarja a lényeget: ugyanazzal a városi népmesével állunk szemben, hívják így vagy úgy a főhőst, s harcoljon banditák, indiánok, emberevők, rablók vagy éppen bérgyilkosok ellen. Néhány tucat sablon adja a mesét, a fordulatokat, a szereplők jellemét, a megírás módját, a „bemondásokat”. De ha így van, érdemes-e a műfaj előtörténetére több figyelmet fordítani, annál is inkább, mivel ma is sok száz hasonló regény kínálja magát az aluljárókban? Nos, megvannak a klasszikusai ennek a típusnak is: gondoljunk Rejtő Jenő –P. Howard utánozhatatlan humorára, Leleszy Béla szellemes fordulataira vagy éppen Aszlányi Károly remek történeteire. A „Doktor Kubb, a világjáró” sorozattal is egy immár klasszikusnak számító „világvárosi ponyvasorozatot” nyújtunk át olvasóinknak, amely több szempontból is egyedülálló ebben az alműfaj-ban (s tegyük hozzá, hogy szinte hozzáférhetetlen volt az olvasónak, hiszen fehér hollóként feltűnő füzeteit horribilis árakon forgalmazták az antikváriumok pultjai alól).

Páratlan a sorozat szerzőinek találékonysága, amikor az egzotikus helyszínek kitalálásáról van szó: kínai ópiumbarlang, a világűr rémisztő kietlensége, az inka birodalom kincseskamrái, emberboncoló laboratórium, tibeti kolostor és a mély tengerek világa, Dél-Amerika operett királyságai, trópusi kannibálsziget várja Kubb doktort, de nyugodtan sorolhatnánk még a fantáziacsiklandó tájakat. Nem kevésbé fantáziadús a műfaji keverék sem: van itt klasszikus kalandmotívum, matrózlázadás és kincskeresés, hagyományos krimi és lélektani sztori, misztikus mese és valódi horror, fantasztikus útirajz és ironikus szatíra s a mai tudományos fantasztikus irodalom nem egy motívuma. Ez utóbbiakra érdemes vetnünk egy pillantást! Napgép hajtású, fénysebességnél gyorsabb űrhajó; agy– (pontosabban fej-) átültetés; tengeralatti világ szörnyetegekkel, szuper tengeralattjáróval, rádiumfegyverrel, előemberek és véletlen űrutazás: mindez a ma divatos sci-fi előfutára.

S ami meglepő: erkölcsi kérdések is felbukkannak a szórakoztatónak szánt lapokon: a balesetet szenvedett milliomosnak van-e joga pénzért életet vásárolni? Meddig terjed az orvostudomány illetékessége és mikor kérdőjelezhető meg az üzlet etikája? A fantasztikus irodalom és a tudományos és technikai haladás dilemmáit bontja ki szépirodalmi formában, ebben tehát határozott rokonságot mutat sorozatunk nem egy ötletével.

Természetesen egy pillanatig sem állítjuk, hogy valódi útleírást vagy ismeretterjesztő füzeteket tart kezében az olvasó. Hiszen ma már a kisiskolások is tudják, hogy az inkák kitűnő csillagászok voltak és nem ijedtek meg egy kis napfogyatkozástól, hogy Tibetről számtalan tudománytalan álhír kering, hogy az előemberek már régen kipusztultak Afrikából, hogy leszakadó földdarabon nem lehet a világűrbe utazni (még akkor sem, ha Verne mestert utánozzuk), hogy a primitív népek kultúrája korántsem volt primitív, s hogy egy fejátültetés némileg bonyolultabb, mint azt a sorozat szerzője vagy szerzői hiszik.

De ismeretlen szerzőnknek nincsenek ismeretterjesztő ambíciói: – szórakoztatni akar, ezért gyors és felszínes hatásokra törekszik. Elzsongítja és elandalítja az olvasót a modern kor népmesepótlékával, amelyben mindig győz a bátor, a becsületes, az okos és elbukik a törvénytelen, a gonosz. Ezért futhat be oly fantasztikus karriert Kubb doktor, s ezért végződik minden történet happy enddel. Vágyálmok és félelmek munkálnak az íróban, ezeket akarja kimondani és így leigázni. Ahogyan a gyermek is a kimondatlantól retteg, s ahogyan az archaikus civilizációk is mágiával próbálnak harcolni a sötét emberellenes hatalmak ellen.

Apropó, primitív népek. Ne tagadjuk, szerzőnk egyértelműen a fehér gőg cseppet sem rokonszenves pózában tetszeleg. Ami az európai kultúrából következik, minden felsőbbrendű „a sárga, a fekete, az istentudjamilyenszínű” kultúrákkal szemben. Sugárzik a sorok közül a „fehér” fölényérzet meggyőződése, szomorú dokumentumaként a kor tragédiába torkolló eszmeiségének. Hiszen valamikor az 1910-es években születtek ezek a füzetek, s a húszas évek fordulóján jutottak el a hazai olvasókhoz (bármilyen kellemetlen is bevallani, sem a magyar, sem a svéd bibliográfiákban nem akadtam rá a szerzők nyomára, pedig jó lenne tudni, hogy valóban a skandináv irodalom hajtása-e a Kubb doktor?).

Végül egy nagyon fontos kérdést kell feltennünk: vajon közelebb segíti-e az olvasót a „magas”, azaz igazán értékes irodalom megszerettetéséhez a ponyvának ez a típusa? Én merem remélni, hogy az igényes olvasó igenis meg fogja kérdezni önmagától, hogy vajon mi az igazság a kannibalizmus ügyében; s el fog jutni W. G. Sumner „Népszokások” című könyvéhez, amelyben egy meghökkentően érdekes fejezet foglalkozik az ítélkező, a gyógyító kannibalizmussal és annak filozófiájával. Ha pedig a legendák, a varázslók, a rejtélyek Tibetje érdekli, rátalál Lőrincz L. László „Démonok és varázslók Tibetben” című fantasztikusan izgalmas monográfiájára. Az űrhajózás jövőjéről Makra Zsigmond „Űrhajózás holnapután” című művéből tájékozódhat, míg a különleges lelki jelenségekről Vassy Zoltán ,A parapszichológia tudományos irányzata” című könyvéből. A szervátültetés hajmeresztő távlatairól több komoly tanulmány is megjelent, közülük a legkönnyebben megérthető és a laikusok által is befogadható dr. Alföldy Ferenc „Élet a halál árán” című alkotása.

S ha mégsem érdekli az olvasót a magas tudomány? Szórakozzon ezzel a tucatnyi füzetkével néhány kellemes órát, azután felejtse el az egészet! Mert néha felejteni is szükséges, hogy aztán annál biztosabban visszataláljunk a cseppet sem happyendes hétköznapokba.

ÉRDI LÁSZLÓ

KALÓZKALAND AZ ÓCEÁNON

Doktor Kubb szerencsés péntekje

Péntek volt és tizenharmadika. A babonás öregasszonyok rettegtek ettől a naptól, amelyről azt hitték, hogy mérhetetlen szerencsétlenséget hoz a világra. Pedig ez a péntek barátságos, mosolygós, gyönyörű tavaszi nap volt, az emberek fürgén és boldogan siettek az utcán, örültek, hogy végre a hosszú, rideg és barátságtalan tél után egy kis napfény, melegség és boldogság sugároz reájuk.

A stockholmi Városi Kórház egyik műtőtermében tartózkodott doktor Kubb, a fiatal sebészorvos, aki sok kegyetlen küzdelmen ment keresztül, amíg idáig eljutott. Nagyon szegény családból származott, anyja korán elhalt, apja pedig, hogy életén könnyítsen, boldogabb jövő reményében az Újvilágba hajózott át, fiát, Eriket pedig rokonok gondjaira bízta.

Erik alig volt tizenöt éves, amikor már a saját erejéből tátotta fenn magát. Az iskolában mindig első volt s amíg tanulótársai vidám mulatozásban, játékban vigadtak, addig a kis Erik néhány gazdagabb családhoz járt el és órákat adott. Amikor egyetemre járt, akkor is így tartotta fenn magát, mert rokonai igen szegények voltak, apja pedig Amerikából semmi életjelt nem adott magáról. A rokonok hiába írtak mindenfelé, érdeklődtek szakadatlanul – az öreg Kubbról senki sem tudott felvilágosítást adni.

Múltak az évek. Erik egymás után tette le szorgalmasan a vizsgáit, minden idejét a tanulásra fordította s elfojtotta magában azt a titkos vágyat, amely már tízéves kora óta a lelkében lappangott.

Utazni! Ez volt az a titkos vágy. Messzi idegen tájakat bebarangolni, megismerni a föld csodáit, egyik nap Párizs ragyogó boulevardjain járni, két hét múlva India pagodáit csodálni, majd elandalogni a csodás japán tájakon, ahol legszebb virágokat hajt a cseresznyefa, aztán megint tovább menni Afrika titokzatos belsejébe, Grönland jéghegyei közé, Svájc égig érő havasaira – ezért égett álmatlan éjszakákon Erik Kubb lelke.

A színes térképeket órák hosszáig elnézegette s ilyenkor maga előtt látta a harsogó óceánt, a zúgó bambuszerdőket, a végtelen homoksivatagot s a világvárosok pompázatos fényét. Sajnos azonban, hogy mindez csak hiú ábránd volt, s amikor felpillantott a térképről a szegényes, kicsiny, kopott szobában találta magát.

Amikor minden vizsgáját letette s bekerült a nagy kórházba, elhatározta, hogy keresetéből csak a legszükségesebbekre költ, a többit pedig félreteszi, s ha majd együtt lesz egy nagyocska összeg, megvalósítja régi tervét és nekiindul a nagyvilágnak. Az elgondolás szép volt, a valóságban azonban nem így történt. Az élet drága volt, rokonait is segélyezni kellett, hiszen azok is sokat segítették őt, s így amit doktor Kubb keserves munkával összekeresett, az bizony el is ment.

Ezen a tavaszi délelőttön is reménytelen sorsára gondolt a fiatal orvos és arra, hogy a sok szép, színes vágya talán sohasem jut el a beteljesülésig. Amikor vége volt a műtétnek, amelynél segédkezett, a fertőtlenített vízben gondosan megmosta a kezeit, levetette fehér köpenyét, búcsút vett a professzortól és a „Korona” étterembe indult, ahol minden délben együtt szokott ebédelni Olaf Günssel, egy fiatal botanikussal, akihez régi, bensőséges barátság fűzte.

Alig hagyta el doktor Kubb a kórházat, pár perc múlva hallotta, hogy egy hang kiált utána:

– Doktor úr! Doktor úr! Álljon meg!

Hátrafordult s Gusztávot, a kórház portását pillantotta meg.

– No, mi a baj, Gusztáv? Valamelyik beteg?... –kérdezte.

– Nem, nem – válaszolt a szolga. – Hanem a doktor urat keresik!

– Engem? Ugyan kicsoda?

– A postáról, valami távirattal!

Doktor Kubb elcsodálkozott. Vajon ki táviratozhat. Sietve indult vissza a kórházba, amelynek előcsarnokában várakozott a sürgönyhordó.

– Doktor Kubb? – kérdezte.

– Igen – válaszolt az orvos –, átvette a táviratot, aláírta a vevényt, néhány öre borravalót adott a távirathordónak s csak ezután látott hozzá a távirat felbontásához.

Az első, ami szemébe ötlött, a feladás helye: New York volt. A következő pillanatban aztán szeme végigszaladt a Hughes géppel kopogtatott néhány soron. Elolvasta egyszer, még egyszer, háromszor, négyszer. Szemeibe könny tolult, sírt és nevetett egyszerre, pár rövidke perc alatt különös átváltozáson ment keresztül a fiatal orvos. Máskor rezignált, egykedvű arca most boldog mámorban úszott.

Gusztáv, a portás csodálkozva nézett rá és megkérdezte:

– Mi az doktor úr? Mi történt?

De doktor Kubb nem adott magyarázatot, csak ennyit mormolt:

– Milyen szerencsés nap! Milyen szerencsés nap!

Aztán elrohant.

A portás fejcsóválva nézett utána. Ő is babonás volt és nem tudta megérteni, hogyan lehet péntek és még hozzá tizenharmadika valakinek szerencsés nap.

New Yorkban

Doktor Kubb szapora léptekkel igyekezett az utcán. Nem is annyira lépésben ment, mint inkább vad rohanásban. Egyre-másra összeütközött a járókelőkkel, akik szitkozódtak és fenyegetőztek, Kubb azonban nem reagált ezekre a kitörésekre és rohant tovább. Lihegve érkezett a „Korona” étterembe, amelynek egyik asztalánál már ott ült Olaf Güns.

Az étterem népes volt, a pincérek ide-oda cikáztak az asztalok körül és így nem csoda, hogy a nagy sürgés-forgásban doktor Kubb egy pincérnek is teljes erővel nekiment. Lett erre nagy csörömpölés, kiáltozás. Az összeütközés ereje olyan nagy volt, hogy a pincér a karján végigrakott valamennyi tálat elejtette, a tányérok természetesen összetörtek, tartalmuk pedig a földre került. Doktor Kubb hebegett, dadogott, a pincérek pedig csodálkozással mérték végig, nem voltak hozzászokva, hogy a mindig nyugodt orvost ilyen feldúltan lássák. Olaf Güns álmélkodott legjobban barátja különös viselkedésén.

Az étterem parkettjén csörgedező paradicsomszósz tengeren s az összetört tányérok darabjain nagy nehezen keresztül vergődött doktor Kubb és eljutott barátjához, aki ezzel a kérdéssel fordult hozzá:

– Mi történt veled, Erik?

Kubb válasz helyett előrántotta a táviratot és odamutatta barátjának.

Olaf Güns a következőket olvasta:

„Erik Kubb, Városi Kórház,

Haladéktalanul utazzék New Yorkba elhunyt atyja másfélmillió dolláros hagyatékának átvételére.

Howard közjegyző, 167. Avenue.”

– Másfélmillió dollár! – álmélkodott Güns. – Igaz lehet ez?

– Én is ezen töprengek – válaszolt Kubb –, nem akarom elhinni, úgy tetszik, mintha csak valami szép álom lenne az egész. S nem tudom örüljek-e vagy sírjak? Atyámnak, akiről kisgyerekkorom óta semmit sem hallottam, most váratlanul a halálhírét tudom meg. De a lesújtó közlés mellett ott van a másik, a vigasztaló: egyik napról a másikra dúsgazdag ember lettem, nem kell többé a szegénység elleni harcomat vívnom, s beteljesedhetik minden, amit kívánok.

– Most mihez kezdesz?

– New Yorkba utazom, lehetőleg még holnap és ettől az úttól nagyon sokat várok. Atyám ottani élete valóságos rejtély előttem. Meg kell tudnom, miért nem adott életjelt magáról, a szegény sorsból hogyan vergődött fel és honnan tudta meg a tartózkodási helyemet. Ezek mind olyan kérdések, amelyekre csak New Yorkban kapom meg a feleletet.

– S azután?

– Azután...kielégítem a régi vágyamat s beutazom a világot. Mindenüvé elmegyek, látni, tanulni, tapasztalni akarok. Nem rettenek vissza a veszélyektől és viszontagságoktól, amelyek reám várnak. Ám nem egyedül megyek, velem jössz te is jó Olafom, ketten megyünk neki a nagy útnak, amelynek során megnyílnak előttünk a világ csodái...

Még sokáig beszélt lelkesen, túláradó boldogsággal doktor Kubb. Az évek óta elfojtott vágy most kirobbant belőle és mámoros örömmel színezte ki a közeli jövőt.

*

Gyönyörű és végtelenül kellemes utazás után doktor Kubb megérkezett New Yorkba. Belekerült az acélos akarat, elszánt energia, meglepő leleményesség, szakadatlan munka csodálatos városába. A hotelban, ahol megszállott, megmosakodott és átöltözött, s azután autótaxin Howard közjegyzőhöz hajtatott. Szorongó szívvel ült a gépkocsi bársony párnáin, izgatott és kíváncsi volt, vajon mi vár reá, mit tud meg, s néha-néha átvillant agyán az a balsejtelem is, hogy talán nem is igaz ebből az egészből semmi, valaki kegyetlen tréfát űzött vele s átbolondította Amerikába.

Az autó hirtelen megállt. Doktor Kubb feleszmélt elmélázásából, felpillantott, jól megnézte a házat, amelynek kapujánál megállt a gépkocsi s mindjárt észrevette a Howard-nevet az egyik fehér táblán.

A közjegyző barátságosan fogadta a messzi útról jött fiatalembert, s miután gondosan átvizsgálta személyazonossági okmányait, átnyújtotta az „Első New York-i Hitelbank”-ra szóló, másfél millió dollárról kiállított csekket, valamint egy gondosan lepecsételt levelet.

– Itt van, Mister Kubb – mondotta a közjegyző –a hagyatéka, ez a levél pedig a végrendelethez volt csatolva azzal a meghagyással, hogy adjam át Önnek.

A közjegyző egyik kezében a csekk, másikban a levél volt. És doktor Kubb mohó gyorsasággal, kíváncsi tűzben égő szemekkel kapott – a levél után.

Gösta Kubb levele

A fiatal orvos izgatottan törte fel a levél pecsétjeit és belekezdett apja utolsó üzenetének olvasásába:

„Kedves Fiam, kis Erikem!

Tudom, hogy mikor e sorokat írom nagy ember vagy már, kész orvos, de én még mindig azt mondom Neked: kis Erikem, mert amikor elhagytalak, csöpp kis gyermek voltál, épp hogy gügyögtél. Több mint húsz esztendeje ennek, s én e húsz esztendő alatt nem adtam életjelt magamról egyszer sem. Hogy miért nem, azt mindjárt megmagyarázom. Szegényen, de óriási tettvággyal és akarattal a szívemben, léptem ki az Újvilág partjára. Pár napig bolyongtam ide-oda az ismeretlen nagyvárosban, míg végre egy nagy áruházban kaptam alkalmazást. Három év múlva már az egyik alosztály vezetője lettem, meglehetősen nagy fizetéssel és szorgalmasan gyűjtögettem a megtakarított dollárokat. Ekkor még az volt a tervem, hogy mihelyt valamirevaló tőkét gyűjtök össze, kihozlak, kis Erikem, magamhoz. Megvontam magamtól minden szórakozást, csak a legszükségesebbekre költöttem, s amikor együtt volt már pár ezer dollárom, önálló vállalkozásba kezdtem. Nagyszerűen ment minden: a pár ezer dollár közel százezer dollárrá sokasodott, amikor egy nap mindenemet elvesztettem, koldus lettem újra. Ismét elölről kellett kezdeni az életemet. Évek, keserves, szakadatlan munkával, örökös küzdelemmel teli évek következtek, míg végre sikerült ismét annyi pénzt megtakarítanom, hogy másodszor is a magam ura lehessek. Most már óvatosabb voltam, a szerencse is kegyesebb volt hozzám: minden, amihez kezdtem, sikerült s vagyonom már több százezer dollárra rúgott.

Keserves küzdelmeimben sohasem szűntem meg Reád gondolni fiacskám. S amikor anyagi körülményeim megengedték, első gondom volt, hogy érdeklődjem utánad. Egy stockholmi barátomat bíztam meg azzal, hogy értesítsen életedről. És a barátom mindent megírt, s így megtudtam, hogy amíg én ideát küzdöttem, addig Te, fiacskám odahaza verejtékeztél és dolgoztál, csakhogy tovább folytathasd tanulmányaidat. Ennek nagyon megörültem, mert jegyezd meg Fiam: az életet csak az érdemli meg, aki meg is dolgozik az életért. Segíthettem volna rajtad, megkönnyíthettem volna gondjaidat, de nem tettem, mert az volt a meggyőződésem: minél többet küzdesz, annál igazabb és derekabb ember válik belőled.

Minden hónapban kaptam Rólad értesítést. Tudtam, mikor tetted le vizsgáidat, mikor szerezted meg a doktorátust, mikor kerültél a Városi Kórházhoz.

Engem közben kegyetlen betegség támadt meg, az orvosok nyíltan megmondták, hogy nem heverhetem ki, s azt is tudomásomra hozták, hogy mennyi ideig élek még. Amikor ezt megtudtam, táviratot fogalmaztam meg, amelyben magamhoz hívtalak. De aztán gondoltam egyet és – összetéptem a táviratot. Minek szerezzek Neked aggódó, keserű perceket, s minek nehezítsem meg magamnak is a távozást az életből. A távirat helyett ezt a levelet írtam meg, s a végrendeletemmel együtt Howard közjegyzőnél helyeztem letétbe.