HENRI DUVERNOIS

EDGÁR

fapadoskonyv.hu

I.

Csak a barbár szeretők szeretik a nevetést.

(SCUDÉRY KISASSZONY)

– Kezét csókolom, aranymadár! – kiáltozta Cordif úr, Delacruze-né őnagysága szobájába lépve.

S hozzátette:

– Olyan vagy ma reggel, mint egy kislány. Mért vagy ma olyan, mint egy kislány, mondd csak, Simonette?

Delacruze-né továbbra is a díványon heverészett. Elengedte a regényét, amelyet eddig olvasott s egy csekélyke szünet után angyali hangon így felelt:

– Azért, mert szeretem magát, Ferdinánd.

S mindjárt csókra is nyújtotta a nyakszirtjét Cordif úrnak. Merthogy a nyakszirtje árán sikerült megmenteni az ajakát. Aztán parancsolón így szólt:

– Elég!

Amire Cordif úr leült. Minden reggel így maradt pár percig, izgatottan, lihegőn, hogy bámulja a kedvesét, csöndben. Oly szőke volt, olyan nyúlánk, olyan finom, oly bágyatag, hogy csakugyan fiatal lánynak, de már egy kissé hervatag lánynak látszott, olyannak, aki túlontúl sok szonátát játszott odahaza, túlontúl keringőzött a bálokon s túlontúl sok raquette-et nyűtt el túlontúl sok teniszversenyen. Arannyal hímzett fehér pongyolája, amelynek japános szabású volt az ujja, majdnem vállig engedte látni szűzies, kissé vékony karjait. Kezének kagylóformába zárt s rég betanult gesztusával a fürtjeit iparkodott valahogyan rendbe szedni, amelyeket egyetlen, találomra felszúrt csat tartott össze.

– Oh, Simoné, – óbégatta Cordif úr – mért voltál olyan szívtelen az este… Nem aludtam egész éjjel…

Gömbölyű, kövér, simára borotvált, kopasz és igen jól öltözött úr volt Cordif úr. Szerette a jó konyhát és szerette Delacruze-nét, akit álmos vidéki otthonából rángatott ki, hogy afféle polgári démont neveljen magának belőle.

– Elég volt már, Ferdinánd! – rendelkezett Delacruze-né. – Akár rosszat, akár jót, de mindig csak a tegnapról beszél; nem bírom már… Mondja, szegény barátom, miért olyan tapintatlan? Legyen már egyszer a jelené, a percé, főképp ma, ilyen gyönyörű délelőtt…

Nyújtózkodott. Cardif úr rászólt:

– A lábad!…

– Mi van a lábammal?

– Most meg már pirosra fested a körmeidet?

– Kedvet kaptam rá!…

– A szobalány is furcsának találhatja; hóbortosság…

– Jó, jó! Ezen túl nem teszem. De hát ha úgy unatkoztam!

Cordif úr szinte hátrahőkölt. Micsoda beszéd ez megint! Hát a háztartási gondok? És kettőjük beszélgetései? Meg aztán…

– De az agyam, Ferdinánd és a szellemi szükségleteim?

– Eleget járunk színházba.

– No hiszen! Azok a darabok!…

S behízelgő hangon így szólt, titokzatosan, gyöngéden, mintha csak valami ékszert kérne:

– Szerencsére, akad más is…

Cordif úr, aki fel és alá járkált, megállt és nyugtalanul kérdezte:

– Micsoda más?

– De nem nevet ki?

– Isten ments!

– Hát akkor megmondom: írok.

– Leveleket?

– Különbet!

– Regényt?

– Egy novellával kezdtem.

– De hiszen ez gyönyörű! Mutassa meg, de mindjárt. Nekem is van egy kis eszem, ha mindjárt nem vagyok is szakértő. Hol van az a remekmű?

Delacruze-né nem kereste soká. Odanyúlt a háta mögé egy vékony iskolai füzetért, fölébresztve maga mellett a szunyókáló kis kutyát, Couic-ot.

– Oh, Ferdinánd, adja a kezét… Érzi, hogyan ver a szívem?… Öntudatlan állapotban írtam ezt a művemet, mint egy holdkóros. Nem vagyok érte felelős; kívülem készült az egész. De, ugye, megmondja a véleményét, gorombán?

– Ígérem.

– Csacsiság, tudom – mondta még Simoné, – de olyan izgatott vagyok, hogy elájulok. Pedig csak maga előtt és mégis!

S belefogott az olvasásba:

Kert

„Mondjátok, mi bűvösebb és bájlóbb egy őszi kertnél, amikor mesterek minden utánzása?

feléled esőverten s megint új lélegzetre kap?…”

– Káprázatos! – hangsúlyozta Cordif úr.

– Várjon csak! – lihegett Simoné, ez még semmi. Majd meglátja, a metaforák!…

Jeannine suhant át rajta halkkal, rózsásan, mint a hajnalhasadás, rózsásan, mint az alkonyat, megtérve újból a könyörtelen Földhöz lángoló érzékeivel, amelyeknek antennái, aléltan, minden illattól megremegtek.

Köszöntötte a szegfűket, ezeket a lázas kezek összegyűrte kis zsebkendőket, amelyek azon melegek még valami fűszerezett kéjtől; az orgonavirágokat, e halovány viasz-thyrsusokat; a hajnalkákat, amelyek leánykori ruháira, kedves bokrokon fennakadt gyermeki szoknyáira emlékeztették; az álszentes muskátlikat, amelyek oly vörösek, mint a vér a tragédiákban; az árvácskákat, amelyeknek szárnyán úgy ül a halál, mint a szerelemén, vagy a pillangóén… Jeannine is, rózsás crêpe de Chinebe fátyolozva, olyan volt, mint egy már nem titkos rózsa.

Ging-gang! ging-gang! Csengettek a nefelejcsek. S a liliom harangja felelte rá az Angelust.

És akkor Claude tűnt fel a kertben.

Claude, aki erős volt és szelíd. Claude, akin azonnal látszott, hogy tud parancsolni, de térdelni is. Uralkodásra született és tele volt áhítattal. Oh, hogyha térdelésre hajlíthatná e nemes lábak acélizmait! Claude! Claude! Claude! Mit mondjak még? Olyan volt, mint egy spártai vagy mint egy olasz atléta.”

– Simoné, drágám! – olvadozott a jó Cordif, egészen belepirulva, hogy magára ismert.

De Simoné felhangolva folytatta:

Leszállt lováról s a kék levegő vibrálva lengett korbácsa körül.

–Jeannine! Susogta. A hölgy felnyögött: –Te, te, te vagy, akit vártam, reméltem, epedve kívántam! Egész részeg szenvedélyem terád vágyott. Maradjunk itt, maradjunk így. Te vagy minden: ez a sötét Írisz, te homályom; te vagy a fehér orgona, te fényességem; minden te vagy: az ajakad, a csókjaid zárójele, és a szíved és a kiáltásod, a hörgésed, a sóhajtásod, az erőd és minden, én mindenem.

Egy sor pont.

Amikor keresték őket éjjel, lámpákkal, ezeket a pillangókat, halottan, egymást átölelve akadtak rájuk. Oh, isteni önkívület! A halál nem más, mint a teljesült élet, s az élet nem más, mint elodázott halál.”

Vége.

Aláírás: Simoné Simoun.”

Cordif úr egyszerűen ennyit mondott:

– Látod: sírok.

– Azt hiszem, eléggé művészi, – állapította meg Simoné Simoun, egy kissé izgatottan még az olvasástól. – Köszönöm, kedves Ferdinánd, meg kell, hogy csókoljam a könnyeiért… Magamban így gondolkoztam: –Irodalmi szempontból nem hinném, hogy megítélhet; de ő a tipikus olvasó, s ha megríkatom, megnyertem a játszmát. A maga könnyei, Ferdinánd, én nékem többet érnek minden gyöngynél.

– Simoné, nem szabad abbahagyni.

– Gondolja?

– Biztos vagyok benne. Különben is, ha akarod, hozhatok egy szakértőt, aki majd megerősít a hivatásban. Az unokaöcsém: író.

– De aztán igazi író?

– Magad is meggyőződsz majd róla, ha meglátod. Furcsa fiú, mindig csak irodalmon jár az esze; művész, na!

– Mi a neve?

– Gabriel Chévetain. Majd azt fogom mondani, hogy ismertem apádat, azért törődöm a jövőddel. Már ki is adott valamit: egy értekezést a táplálkozásról…

– Szent Isten!

– Meg egy regényt, aminek Szépasszony a címe. Ő maga csúnya. Húsz éves, de csúnya. Az egyetlen csúfság a családunkban.

– Menjen el érte, Ferdinánd!

– Holnapra máris elhozom. De máma…

– Persze! Igaz… – sóhajtott Delacruze-né.

II.

Minden földi teremtés közt a költő a legprózaibb.

(KEATS)

– Unokaöcsém: csodabogár, ezt azonnal megmondom, kedves barátnőm.

A csodabogár, aki csakúgy úszkált egy fekete kabátban és egy mogyorószín nadrágban, furcsának, bohókásnak tetszett mindjárt, fakó szőkén pelyhedző szakállával az álla körül, kutyára emlékeztető bajszával, nagyon is rövid orrával, s hízelgő tekintetű szempárjával, amelynek kék fényében keleties szempilla tükröződött. Hol egyik, hol másik lábán állva s állandóan rángatózva, mintha csak azt várta volna, hogy felmászhasson az asztalra vagy a szekrény tetejére. Legtöbbnyire behajtott karral s lelógó kézzel álldogált, mint valami tréfamester, aki szeretné adni a szépet. Nem járt, hanem röpködött s oly éles csengésű hangon beszélt, hogy Couic, a kiskutya, majdnem megfulladt dühében.

– Csukják el ezt az állatot! – kiáltotta Gabriel.

Támadó állásba helyezkedett s el akarta hajszolni a kutyát, valami furcsa zsebkendőt lebegtetve az orra előtt, Amerika színeivel, mint aminőt barokkban lehet látni, a tulajdonos nikkel-kupáiban.

– Csúnya Couic! – szidta Delacruze-né. – Cordif úr, kérem, zárja egyik szobába.

Chévetain magyarázkodni próbált:

– Annyira kell a szeretet, hogy még egy kutya ellenszenve is kétségbe ejt. Engedje egyébként megjegyeznem, hogy aki igazán vendégszerető, az nem tart ily állatot, mert ennek az ugatása ezt mondja a vendégnek: –Idegen! Te csak idegen vagy és biztosan ellenség is.”

– Jó figura, ugye, mondtam? – jegyezte meg Cordif úr, a szalonba visszatérve. – Most pedig nincs is mit keresnem itt. Az írók csak hadd legyenek egymás között.

Becsukta rájuk az ajtót, valami tapintatos kegyelettel és eltávozott. Delacruze-né először is ledobta a papucsát. Aztán elnyúlt a díványon s egy tubarózsát szagolgatott, miközben a lábujjain pirosra festett körmeit nézte. A kollégának ilyen módon akarta értésére adni, hogy megveti a közhelyeket és a konvenciókat, s hogy nem megy a szomszédba egy kis egyéni stílusért. De Chévetain fütyölt minderre. Csak állt tovább, csípőre tett kézzel, míg a jobb lába repkény módra a ballábára tekerőzött.

– Hány éves? – kérdezte őnagyságától.

– Harminc – felelte Simoné meghökkenve.

– Korához képest nagyon is bágyatag… sokat hever a díványon meg az ágyban… Egészen új higiéniát kell kezdenie…

– Például?

– Például biztos, hogy délben kel s hogy vazelinnel mossa az arcát. Ehelyett hideg víz kell és tevékenység. Fogadok, tejeskávét iszik reggelire?

– Igaz. De hogyan találta ki?

– Kávéivó feje van: semmi profil. Azoknak a hölgyeknek, akik tejeskávét isznak, alig van valami kis profiljuk…

Simoné nem haragudott meg. Inkább próbált visszavágni:

– Teát is iszom, délután. Uzsonnázik? Uzsonnázik. Ó, ő igen kezes jószág. S mindjárt sajtot, sót, borsot, mustárt és vörösbort kért s valami mártást készített, amiben megmártogatta a sajtját. Csattogó állkapcsával evett s minden egyes falatját a szájában jobbra-balra tologatta, mintha úgy fájna a foga, hogy azt sem tudja, melyik felén egyék. Amikor végzett, beleült Cordif úr karosszékébe s úgy rakta egymásra a két lábát, hogy kilátszott kékszínű, harmonikás ráncú harisnyája, sőt szegényes bokája is. Fehéren, soványan és meghatóan. S megint kezdte adni a szépet. „Furcsa fráter, gondolta Delacruze-né, alias, Simoné Simoun, elkábít, szinte émelyít és mégis tetszik.” De Gabriel folytatta:

– Boldog-e, mondja, Geneviéve? Úgy-e, maga se igen tudja. Sose jutott még eszébe, hogy megkérdje magától… Hadd nevezzem Geneviéve-nek; illik magának ez a név. A maga neve Geneviéve; két házasságot már elpuskázott és most csak ül a teraszán, elnyújtózva, álmodozva, a lovag jövetelét lesve… Nagyvilági regénynek igen poétikus kezdet… Szereti a regényeket? Mert én nem bírom már őket… Utálom a regényhősöket: ezek a bácsik mind vérmesek, idegesek, tevékenyek, élelmesek és szenvedélyesek… Szeretnek… ölnek… tönkremennek… csak úgy hemzsegnek, mint a hangyák… Torkig vagyok velük, higgye el!… A valóságban, kedvesem, az emberek lomhák és lusták!… nem gondolnak semmire; sohase csinálnak semmit; s nem is történik velük semmi. Történt már magával valami?

– Igen.

– Fenét. Mindennap felpiperézi a testét s várja azt a meglepetést, ami mindig elmarad. Tessék. Geneviéve, ha akarja, hagyjuk a pokolban az irodalmat. Mulassunk. Segítem majd felöltözni s elmegyünk az erdőbe, Fausses-Reposesba. Imádom ezt a vidéket, nyolc sous-ért visz oda a vonat s olyan szép neve van, mint egy bűnnek… Igen, igen, tudom, mire gondol: attól fél, hogy elszaladok és hogy, úgy-e, egy fára mászok, ahonnan majd kókuszdiót hajigálok magára!… Szegény kis Geneviéve! No, jöjjön… Majd meglátja, jó leszek. Egyszóval el akarok menni, s ha én el akarok menni, nincsen földi hatalom, ami visszatarthat; akár az ablakon is kiugróm.

– Szót kell magának fogadnom. Annyira más, mint a többi!

A kéziratot gondosan a táskájába csúsztatta, aztán átment az öltözőjébe, ahova Gabriel is követte, hiába próbálta kihajszolni: „De nézze, ez mégsem illik, az ilyesmi nem szokás.” Gabriel azonban makacs maradt s azt hozta fel ürügyül, hogy szédül, ha egyedül van és, mint Pascal, egy örvényt lát balról. S már szedte is le róla a vállkendőjét.

– Remélem, jól viseli magát! – mosolygott az arcába Simoné.

Igen jól viselte magát. Komoly maradt, mint egy női szabó, amikor hölgyet öltöztet.

– Beszéljen legalább! – kérlelte Simoné. – Meséljen az életéről, mintha régi barátnője volnék.

De Gabriel közömbösen legyezte magát a vállkendővel. Az ő élete? Kint van, odakinn, a párizsi utcákon, a környéki utakon. Festeget és komponál, csinos dalokat, harmonikára. Azon kívül, ha nincs jobb dolga, írogatni is szokott.

– Mutassa meg…

– Van eszemben! Nem szeretem az exhibiciósdit. Jó lesz ez a kék kosztüm?

– És a nők?

– Van pár pajtásom köztük. Eljárok hozzájuk mókázni.

– Nem volna jó magába szeretni, hallja-e!

– Nem – helyeselt Gabriel – nem volna jó.

Delacruze-né kibomlott végre, karcsún és szűziesen, a pongyolából. Gabriel bepirosította az ajkát, utána az ujjával gyöngéden széjjelkente a festéket. Mikor aztán őnagysága elkészült a cipőjével, fekete köpenyével, kesztyűjével s az orra hegyén a fátyolával, Gabriel ujjongva kiáltott fel:

– Sose volt még így öltözve, elhiheti! Csak egy perc: egy csöpp parfüm néked, egy csöpp parfüm énnékem… A parfümje kitűnő! Bizonyosan akkor vette, amikor még nem gondolt a művészetre. Most már persze azt hiszi, hogy magának is keverék kell, pedig a keverékek undorítók. De hagyjuk a szomorúságot. Indulj!

A rue du Havre-ban fesztelenül beleakaszkodott egy szekérbe s kihívón nézett a kocsisra, aki csak bámult, értetlenül, erre a kabátos úrra s még csak az ostorát se mozdította. „Erkölcsi felsőbbségem igézte meg”, magyarázta Simone-nak visszajövet. A cukrászdák elé érve szigorú tekintetet vetett a süteményt majszoló hölgyekre. Simoné csak ment utána, kényszeredetten nevetve. A vonatban megtapogatta a kézitáska selymén át a kéziratát és elmélázott: „Majd az erdőben olvasom fel néki. De hogy kössem le csak öt percre ennek a holdkórosnak a figyelmét? Ezek talán, gondolta borzalommal, mind egyformák az Irodalomban! „ s elhatározta előre, hogy akármi történik is, nem riad vissza semmitől. A szerző legyőzte benne a kényeskedőt, aki még ragaszkodott a jó modorhoz. „De, Úristen, micsoda cipő van rajta! Lakktopánban jár délután!”

Az erdőbe csak estefelé értek s alattomos állatokat vertek benn fel. Míg Simoné lassan követte az ösvényt, Gabriel szilajon nyargalászott s hol eltűnt a sűrűben, hol meg ágakat vonszolva tért vissza.

– Kedves uram, én nem bírom tovább, – vallotta be végre Simoné.

Leültek. Az erdőben bizonytalan panaszhangok s titkos neszek kóvályogtak.

– Itt van ez a kis kéziratom – célozgatott Delacruze-né.

– Én csak a magam dolgaihoz értek – döntött végképpen Gabriel. Minél többször olvasom magam, annál jobban bámulom is magam. Aszerint, hogy mily szempontból ítél, ezután vagy éleslátónak, vagy kezdődő paralitikusnak tart majd engem. Ha azonban tanácsot kér, az más: akárcsak a nagy orvosoknak, nékem sincs szükségem arra, hogy meg is állapítsam a bajt; meglátom, megszagolom, kitalálom. Szóval, aprózza jobban a mondatait s húzogassa ki a jelzőit. Most pedig, Simoné, engedje meg, hogy magához simuljak.

– Szabad ezt vallomásnak vennem?

– Nem.

Delacruze-né, amikor ott érezte maga mellett ezt az oly kicsi, olyan sovány s oly idegesen borzongó fiút, beburkolta egészen köpenye egy szárnyával s ringatni kezdte, anyáskodón. Amikor abbahagyta, a fiú így szólt:

– Hallgassa csak: magának költöttem!

S elszavalta néki a Tavat, Lamartine-től.

– Milyen szép! – gyönyörködött Simoné. – Nagyszerűen ért a verseléshez. A nagybátyja mondta ugyan, hogy tehetséges; de hát a nagybácsi, a nagybácsi…

Gabriel nem is mosolygott. Egy pipitért harapdált s köpködte a szirmait. A maga verseire gondolt, amelyekkel soha senki nem udvarol majd alkonyatkor, érzelmes és lágyszívű hölgyének.

– De mi baja, Chévetain úr?… Miért sír?

Gabriel csakúgy zokogott, az orrát Simoné szoknyájába rejtve. Zokogott, viharzó háttal, nagy-nagy erőfeszítéssel, ideges gyermeki sikolyokkal, mintha csak túlozni akarná a fájdalmát.

– Gabriel, kérem! Könyörgök!… Talán a tulajdon verse izgatta fel ennyire? Nohát, nem tagadhatja, hogy költő! Igaz, hogy én is, mikor a Kertet felolvastam Cordif úrnak… Oh, sohase felejtem el ezt az iménti pillanatot, a maga Tavát, meg az evezőket, amelyek csendben verdesték a vizet… Emlékezetből idézek: bizonyosan tévedek… az evezők vagy evezősök? a habokat paskolják…

Kezébe fogta Gabriel szegény, lángoló fejét, akinek a szemhéjjá dagadt volt még a könnyektől.

– Hadd mondja minden: „Szerették egymást!” – idézte Simoné a versből.

És Gabriel nyakába borult, aki azonban félretolta.

– Csak lassan! Ne felejtse el, hogy igen törékeny az egészségem. Ha tovább is ungorkodik, meglássa, majd csak egy fahuszár marad, kenderszakállal, a kezében. Annak, aki sokáig böjtölt, nem adnak mindjárt egy bő lakomát. Az annyi, mintha meg akarnák ölni. Geneviéve, engem három éve nem szeretett senki sem… És azelőtt szerettek-e?… Egy-két szegény teremtés, Simoné… Olcsó szappanszaguk volt, cselédeknek való szappanszaguk… tudja, mint annak a parasztlánynak, aki szerette Turgenyewet és aki finom szappant kért tőle, hogy Turgenyew megcsókolhassa a kezét… Mert ez ér a legtöbbet: oly valakit szeretni, akinek megcsókolhatjuk a kezét…

– Nohát akkor? – kérdezte Delacruze-né.

– Nem mondok nemet… De várjunk… Amikor egy ismeretlen tartományba érkezem, megnézem a tájékot, mielőtt végképp letelepszem. Kényes vagyok a lakmározásban. Nagyon kényes ám az a férfi, akit még nem rontottak el az asszonyok!

– Mondjon azért egy-két bókot.

– A keze például gyönyörű. Később, ha majd jobban ismerjük egymást, szabad lesz simogatnia a homlokomat, hogy elűzze a gondolataimat s pótolja őket a magáéival… többek között ilyesmivel „Az ember nem hord barna nyakkendőt, amikor kék harisnya van a lábán”, vagy pedig: „A lakktopán csak a szmokinghoz illik”.

– Hát persze! És ha már tudja…

– Simoné, szabadíts meg engem minden magasrendű lidércnyomástól! Tulajdonképp Cordif úrnak hozzá méltó öccse vagyok: a hegycsúcsok untatnak; nem mondom, felmászom én is, a pózért, azonban, mihelyt fenn vagyok, máris kéne egy hintaszék, néger zene, jéghideg limonádé. Átok a filozófiára!

– Pedig én úgy szeretem!

– Átok, ha mondom! Többet ér a könyvvitel.

– Oh!

– Nincs annál szebb, higgye el! Az ember gyönyörű könyvekbe ír. Mindig szerettem volna venni egy vastag, zöld vászonba kötött, rézveretű főkönyvet. Írnék beléje pontos mondatokat, hónapvégi elmélkedéseket, mérlegeket, egyenlegeket, Tartozikot, Követelt. Érted?

– Nem egészen…

– Fájdalom, hiányok is vannak! Annyi biztos, hogy kellemes vagy, hogy érezni lehet rajtad ama holt tavaszok szagát, amelyekben énnékem sohase lehetett részem és hogy még ma, éjfél előtt, három végleges szót mondok néked.

– Biztos?

– Biztos!

– Gabriel, még meghűlünk itten.

– Imádlak! – kiáltotta Gabriel. – Most már egészen bizonyos. Imádlak, mert azt mondtad: „Meghülünk itten.” Oh, mi mindent látok e mondatban! Látok egy lámpát, parázsló hasábfákat és, későbben, hamuval takart kokszot, mert, úgy-e, takarékosnak kell lenni… Az ablaktáblák becsukva… Két fej egyazon vánkoson… Az érzékek békéje… Valami együgyű forróság…

– A falun este hull a dér…

– Káprázatos! „Hull a dér.” Tudom, mi van e mögött: „Költő, nincsen felöltőd!” Ne félj, van egy odahaza. Olyan zöldszínű carrick-féle, aminőt 1845 tájt a fiakkeros-kocsisok hordtak. Vigyázok is rá nagyon. Hogyha tudni akarod egy felöltő irodalmi fontosságát, olvasd el a Bohéméletet. Ez Murgernek egyik könyve, végig saját kezűleg írva, jelzőkkel… Néked biztosan tetszeni fog.

– Barátom…

– Nem, ne menjünk még… Éhes vagy, úgy-e? Éhes leszel. Fázni fogsz. Félni fogsz. Egy vallomás: nem tudom, megtalálom-e a jó utat. Későn fogsz majd hazaérni s a nagybátyám dühös lesz.

– Szeretném látni!

– Cordif úr sose szcénázik? Tenéked a szelídséget, a lágyságát tartogatja… Jó kis szó, úgy-e? A lágyságát! A cirógatáshoz annyi köze, mint a gyömbérnek a tejszínhabhoz.

– Félek, nem tetszem magának.

– Milyen kedves még ez is! De igen, tetszel nékem, Simoné. Mért rezzentél meg? Csak egy patkány!… Kis türelmet. Róma se épült egy nap… És én halhatatlanná teszlek… Megénekellek, Simoné, arab trubadúrok módján: „A lábszárad oly hajlékony, mint a tüzes kancáé. Oly kacér a járásod s habozó, mint az üszőé. Tág szemed szent ligetek zöld lombjait tükrözi; látom benne a legelők végtelenjét… „Ne hagyj még itt…