OTTLIK GÉZA

HAJNALI HÁZTETŐK

OTTLIK GÉZA
születésének századik évfordulójára

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT

Budapest

© Ottlik Géza örököse, 1958

ISBN 978-963-14-3024-0 

eKönyv Magyarország Kft.

Honlap: www.ekonyv.hu

1956

Augusztus végén nyílt meg a kiállításom a Váci utca sarkán, s noha a lapok általában elismeréssel írtak a képekről, melyeket huszonöt évi munkásságom anyagából magam válogathattam össze, az egyik nagyobb vásznamat majdnem valamennyien kifogásolták. Vitatható értékű kép, elismerem. Félig-meddig tréfából festettem egyszer. Ülő férfit ábrázol, aki hegedül a mellette ülő ruhátlan, szőke lánynak, bal lábánál pedig egy felöltözött nő ül a földön, és hallgatja a hegedűszót. A hegedűs is csodálatosan szép fiú, a szőke lány is tündökletes, mégis a kritikusok egybehangzóan azt panaszolták, hogy valami „nyugtalanító diszharmónia” árad róluk, „hibásan fogtam fel a témát”, ahogyan egyikük írta, s kivált azt nem értik, miért adtam a képnek azt a címet, hogy „Hajnali háztetők”.

Az igazság az, hogy én egyáltalán nem ezt a címet adtam neki. Amikor megkaptam a katalógus kefelevonatát, a titkár rámutatott egy piros ceruzával megjelölt sorra:

„77. Hegedülő férfi, ülő akt és egy titkos prostituált képmása. 1943. Olaj, 170 × 137.”

– Lőcs elvtárs azt üzeni – mondta –, hogy ezt a címet meg kell változtatni.

Pedig ez már a harmadik cím volt. Úgy kezdődött a dolog, hogy még augusztus elején, egy pénteki napon rám telefonáltak a szövetségből, azonnal menjek be, fontos ügyben. Meg akarják venni az egyik képemet. Csöndesen letettem a kagylót. Egy perc múlva újra csengett a telefon.

– Halló? Both Benedek lakása? Szétkapcsoltak. Halló? Both elvtárs?

– Én vagyok – mondtam óvatosan.

Ugyanaz a női hang beszélt. Üzenetet adott át. Úgy tudják, van egy portrém Halász Péterről, s szeretnék megvenni a szövetség székháza számára.

Halász Péter halálhírét aznap reggel olvastam az újságban. Múlt héten utazott ki Párizsba a képeivel, ahol kiállítása nyílt volna meg, de már a repülőgépről agyvérzéssel vitték be egy szanatóriumba, s tegnap délután meghalt.

Bizonyos voltam benne, hogy csak ugratás ez a telefon, mégis elmentem. Ha ugratás, legfeljebb beugrottam – gondoltam. De nem volt ugratás.

Csakugyan volt egy régi képem Péterről, még 1943-ból. Csakugyan meg akarták venni. Hogy kifüggesszék a díszteremben.

– Sajnos – mondtam –, az nem jó nektek. Formalista kép.

– Jó. – Mondtak valami gorombaságot. – Jó, megvesszük.

– Nem eladó – mondtam. – Gyönge. Nincs is kész.

– Ne okoskodj. Csak kéreted magad.

– Én nem. Mondom, hogy hibás. Idealista. Naturalista. Túlságosan élethű: nagyon ronda rajta Petár.

Lőcs László erre diadallal lecsapott. Jobb kezével a feje fölött megfogta a bal fülét, így mutatta, hogy milyen nyakatekert ez az én székely góbé érvelésem. Ha élethű, akkor nem lehet ronda, mert Halász Péter igazán nagyon szép ember volt.

Az ő művészi hitvallása szerint ugyanis a festészet abból áll, hogy szép dolgokat kell lefesteni szépnek, nem pedig a szépet csúnyának vagy a csúnyát szépnek. Én azt tartom – magyaráztam neki –, hogy a valóság se nem szép, se nem csúf, se nem rossz, se nem jó, sőt, értelme sincs semmi, amíg mi művészek értelmet nem adunk neki, s ihlettel, látomással, lelkünk teremtő erejével szépséget, igazságot és jóságot nem lehelünk belé. A téma, a modell lehet rút is: a kép legyen szép. Néhai öreg barátom, B., szerette ravasz képpel mutogatni azt a remek vásznát, amely egy trágyadombon kapirgáló tyúkot ábrázol. „Lefejtettem a – ganéjt”, mondogatta, de nem ezzel a szóval, hanem közönségesebb nevén nevezve a barnássárga matériát.

– Nem, nem – rázogattam a fejem. – Hidd el, hogy nem használhatjátok. Nem elég pozitív. Különben is, több figura van rajta. Egy gyönyörű, dúsgazdag kapitalista lány aktban…

– Mi? He?

– Azonkívül Lili is.

– He? Mi? Az baj. Az baj.

Elgondolkozva dobolgatott ujjaival az asztalon.

– Hát vakard le a képről a nőket – mondta végül.

Egy milliomos kisasszonyt is ráfestettem annak idején. Egy karcsú, szőke lányt, akibe olyan szerelmes voltam egyszer, hogy vonítani tudtam volna kínomban. Emlékszem, nem volt se éjjelem, se nappalom. Jártam föl-alá a szobámban egész éjszaka, lementem a partra, és hajnalig bolyongtam eszeveszett, sietős léptekkel, mint az ámokfutó. Soha, egy percig sem tudtam volna elképzelni, hogy ezt túlélhetem. Azután ugyanilyen gyorsan kigyógyultam belőle; de még később is, akárhogyan is fordultak a dolgok, akármi is történt, hiába, ha megláttam valahol, ha találkoztunk véletlenül és ránéztem, hát klopp-klopp! rögtön kalapálni kezdett a szívem. Megigézett a szépségével. Halász Péter pedig a legszebb férfi volt, akit életemben ismertem. Talán ezért festettem le őket. Mert hiába küszködünk ecsettel-olajjal, mindennel, éveken át, hiába festünk össze tücsköt-bogarat, hogy megértessük az emberekkel a közömbösnek vagy egyenesen csúfnak vélt dolgok szépségét, a szívünk mélyén talán mindnyájunknak lakik egy Lőcs elvtárs, aki néha szeretne lefesteni egy istenigazában szép embert.

– Hát vakard le a nőket – mondta végleges hangon. – Megvesszük a képet tízezer forintét. – Felállt.

Én is felálltam.

– Minek kell nektek ennyire ez a csirkefogó? – kérdeztem.

Megbotránkozva nézett rám. A többiek nevettek, és nyomban szidni kezdték Pétert. Így meg úgy. Kedves fiú volt, de nagy kontár.

– Dilettáns – mondtam.

Ügyes gazember, de jellemtelen – mondták. Igaz, nem ártott senkinek, de ennyit meg ennyit keresett. Ó, sokkal többet! Az egyik is tudott róla egy történetet, a másik is. Aztán rátértek arra, hogy mi is a festészet lényege.

Otthagytam őket. Untam ezt. Ilyenek vagyunk mi mind, filozofálni szeretünk, és ócsárolni a többi festőt. Persze, nem kell nagyon komolyan venni a dolgot, de most untam ezt. Valami kábulat fogott el lassan. Valami meghatottság, révület, alkotókedv, lírai hangulat. Mindig így hat rám, ha sok pénzt emlegetnek.

Vaktában ide-oda kóboroltam a városban. Talán Petár halála is felkavart. A gyerekkorunk. A régi szerelmes lányok. Budapesti éjszakák és hajnalok emléke. Elpusztult barátságunk. Tízezer forint. Még aznap délután felmentem Lilihez – ahhoz, akit le kellett volna kaparnom a képről.

Elmeséltem neki a dolgot. Csomagolt. A nagy lakás tele volt bőröndökkel, kirámolt fiókokkal, asztalokon, székeken, hencsereken szanaszét a rengeteg holmi, Péter holmija is.

– Ide figyeljen, Bébé. Ne kaparja le – mondta Lili komoly hangon, s még a rakodást is abbahagyta egy pillanatra. – Ne nyúljon hozzá. Ne rontsa el.

Meglepődtem. Nem akartam én lekaparni, újat akartam festeni, de mégis meglepődtem Lili határozott tiltakozásán. Nem viselt gyászruhát, s ahogy most szembefordult velem, néztem az arcát, a szeme alját, hogy sírt-e vajon. Nem sírt. Egyenesen tartotta a derekát, és olyan önfegyelem sugárzott róla, hogy szerettem volna megfogni a kezét és megcsókolni. Ilyen volt Lili. Ilyen tudott lenni.

– Semmi esetre se rontsa el a képet – mondta. – Kár volna. Jó, hogy feljött hozzám, Bébé.

– Hiszen nem is… Eszembe sem volt. Újat festek róla – mondtam. – Azért is jöttem…

– Nem érdemes – mondta az asszony kurtán, s azzal máris elfordult, és csomagolt tovább.

Mit nem érdemes? Nem értettem egészen, hogy ezt mire mondja. Már előbb észrevettem az íróasztalon egy nagy, nyitott, fekete dobozt, tele fényképekkel. Beszélgetés közben lapozgattam bennük; java részük Péter festményeiről készült felvétel volt, alattuk azonban lassacskán ráakadtam néhány amatőr fényképre, sőt egy-két lapkivágást is találtam egykori Színházi Életekből, A Társaságból, Péter díszmagyaros esküvőjéről közölt fényképekkel. Az egyik elsárgult amatőr felvételen pedig egy nyolcéves fiúcska dédelgetett egy kölyökkutyát. Elszorult a szívem, mert nekem jó ismerősöm volt ez a kiskutya. Kárónak hívták. A gazdája csíkos trikót viselt és szalmakalapot. Letettem a fényképet, Lili egy kis szobalányfélét szapult.

– Látod, elgatyáztad az egész napot. – Megveregette a lány arcát, aztán dolgára küldte. Csinos, lófark-frizurás, tizenkilenc-húsz éves kis jószág volt, kisírt szemmel. Ahogy utánanéztem, arra gondoltam, hogy éppen ekkora-forma lánya lehetne Lilinek, ha Péterrel való szerelme nem lett volna olyan, amilyen volt.

Az asszony cigarettára gyújtott, tüzet adtam neki.

– Lili, kedves – kezdtem.

– No?

– Szeretnék elvinni néhány régi fényképet Péterről. Vigyázok rájuk, és visszahozom majd. Le akarom festeni, tudja.

– Nem érdemes!

Kicsit meghökkentem a hangjától.

– Nézze csak – magyaráztam akadozva –, azon a képen, amit most meg akarnak venni tőlem, elég könyörtelenül rajta van az ő régi… züllött életmódja… léhasága… meg minden, holott ugye, az utolsó tíz évben egészen más ember lett, szinte csodát tett vele ez a… megváltozott világ, meg talán… talán maga is…

Elhallgattam. Lili nem szólt semmit, várta, hogy mondjam tovább.

– Egyszóval, ma mindenképpen másként festeném őt – folytattam határozottabb hangon –, s ha egyszer ilyen nagy becsületet szerzett magának a világban, már csak ezért is szeretnék egy tisztességes képet csinálni róla.

– Nem érdemes – mondta az asszony.

Ránéztem.

– Miért nem érdemes?

– Mit tudom én – vállat vont. – Mit tudom én. Kár a fáradságért, Bébé. Mit tudom én, ki fog derülni róla utólag valami disznóság, aztán hiába dolgozott, nem veszik meg a képet. Hallgasson rám. Bele se fogjon, Bébé.

Nem nagyon értettem akkor, és csak félig hallgattam rá. Nem kezdtem új képet Halász Péterről, de a régit megpróbáltam kijavítani. Hamarosan kiderült, hogy igaza volt Lilinek. Nem kellett a kép mégsem. Mérgemben kiakasztottam a készülő kiállításomon, s azt írtam alája: „Hegedülő férfi, ülő akt és egy titkos prostituált képmása”. Aztán Lőcs elvtárs azt üzente, változtassam meg a címet. Pedig ez már a harmadik cím volt, mert az elsőt, „H. P. arcképe, két feleségével”, s a másodikat, „Égi és földi szerelem”, szintén meg kellett változtatni.

– Lőcs elvtársnak ganéjt a fejire – mondtam a titkárnak, de nem ezzel a szóval, aztán dühösen kihúztam a sort a korrektúraíven, és odafirkantottam: „Hajnali háztetők!”

A titkár csak szelíden mosolygott, mert nagy behemót ember vagyok, s ha méregbe jövök, mindenki így szokott rám mosolyogni. Nem bántok azért soha senkit, de persze ezt nem lehet biztosra tudni rólam. No, de hát nem erről akarok beszélni.

*

Már látom, hogy szót szóba öltök, és belegabalyodok a mesémbe, holott még el sem kezdtem. Összekuszálom az időrendet, belekeverek kívülálló személyeket, ide nem tartozó dolgokról bölcselkedem, és nem oda lyukadok ki, ahová szeretnék. Pedig el akarom mondani ennek a képnek a történetét úgy, ahogy volt. Panaszkodtam Szebek Miklósnak. Nevetett.

– Nem baj az – mondta. – Csak zagyváld össze jól. Így csinálják a modern regényírók is. Höhöhö.

– Ne röhögj – mondtam –, hanem adjál tanácsot. Azt sem tudom, hogy fogjak hozzá.

– Hát kezdd el valahol.

– De hol?

– Az elején – nevetett megint. Aztán, úgy látszik, megsajnált, hogy olyan tanácstalanul néztem rá. – Hát egy bizonyos időpontban, valamelyik szereplőddel. Például Lilivel. Mikor ismerkedtél meg vele?

– Van vagy húsz éve… Körülbelül…

– Semmi körülbelül. Pontosan, napra, órára. Hol, milyen körülmények között. Írd le a dátumot, írd le, hogy első fejezet, és csak arra vigyázz, hogy Liliről legyen benne szó.

Megfogadom hát a barátom tanácsát, akiről sokan mondják, hogy jó regényeket ír; noha ez semmi esetre sem regény vagy kitalált történet; se nem műalkotás: csupán a nyers valóság. Afféle dokumentumgyűjtemény egy képhez. Ha a Giocondáról, vagy teszem azt, Tizian Kesztyűs férfijáról ránk maradhatott volna egy skatulyára való amatőr fénykép vagy a hangjuk magnetofonszalagon vagy egyenesen néhány tekercsnyi színes hangosfilm-felvétel, a mesterek vászna mellett bizonyára volna némi érdekessége annak is, hogy levetíthetünk egy-két ilyen töredékes, a modellek valóságos életéből vaktában megőrzött Technicolor 3 D hangosfilm-kockát.