SPIRÓ GYÖRGY

MAGTÁR

cikkek, tanulmányok
2004–2012

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Spiró György, 2012

ISBN 978-963-14-3025-7

eKönyv Magyarország Kft.

ekonyv.hu

NÉGYMILLIÓ MAGYAR NÉZŐ

Kora gyermekkorától kezdve mindenki mesékre vágyik. A legegyszerűbb, ha valaki hangosan mesél, akkor olvasnunk sem kell tudni; még jobb, ha színjátékot nézünk: akkor se kell olvasni, és a színészek játékával nem győzünk betelni. Azoknak a koroknak, amelyekben az írástudatlanság még – vagy már – általános, a színházak a nyertesei.

A játékfilm és a televíziós sorozat szintén színházi jellegű. Négy éve Pekingben azt mondták nekünk, magyar íróknak a kínai írók, hogy „manapság a kínai irodalom legfontosabb műfaja a film”. Ha egy új kínai regényt ötezer példányban eladnak, nagy sikernek számít. Gyors fejszámolás: egymilliárd-háromszázmillió kínaira 5000 példány, az tízmillió magyarra hány példány? 38?!

Látták, hogy keveselljük, úgyhogy hozzátették: nem sok, de éppen az a lényeg, hogy minden ilyen regényből tévéfilmet készítenek, és így 800 millió emberhez jut el.

A 34 műholdas kínai tévécsatorna egytől egyig állami. Azért tartják fenn, amiért az ókori görögök a maguk színházát. A görögök még a kínaiakon is túltettek: nemcsak a drámaírókat és a színészeket dotálták, hanem a nézőket is, akik tisztes napidíjat kaptak, hogy az egész napos drámaversenyeket az athéni állam dicsőségére végignézzék. A szocializmusban mindenütt elhanyagolhatóan alacsony volt a jegyár, és tanórák maradtak el, valahányszor szovjet filmhez vagy színházi matinéra vittek minket ingyen. A teljes állami fenntartással állami cenzúra is jár. Aki a pénzt adja, akár magánszemély, akár állami hivatalnok, feljogosítva érzi magát, hogy a tartalomba – sőt a formába is – beleszóljon.

 Az államilag dotált színház az egyik tiszta véglet.

A görögöknél utólagos ideológiai cenzúra működött, Euripidésznek vissza kellett vonnia az egyik darabját, mert a vallás megsértése miatt halállal fenyegették; átírta, és éppen hogy megúszta. Molière az udvari színházon kívüli régióban ténykedett, óvakodván Corneille vagy Racine szolgaszerepétől, az udvar mégis megrágalmazta és meggyötörte. Mindezek ellenére nem állítható, hogy az ókori városállamban gyönge drámákat írtak volna. A király által fizetett udvari színháznak szintén nem kell szégyenkeznie.

A teljes állami dotáció soha nem tart sokáig, egy-két nemzedék után elhal, mint a periklészi demokrácia, a francia királyi udvari színház vagy a szocializmus ideologikus művészete.

A másik véglet, a tisztán piaci viszonyok uralma a színháznak még inkább használni szokott.

Az Erzsébet-kori színházban a színészek a bevételből részvényesként minden előadás után részesültek, ha pedig darabot írtak, komoly összeget kaptak érte külön. A darab örökáron a közösen birtokolt színház tulajdonába ment át, és a jelmezekkel együtt az adott társulat legfontosabb vagyonrészét alkotta. A szabadpiacon ingyen jutottak hozzá a témákhoz, és féltékenyen vigyáztak, hogy a kész darabot mások ne lophassák el; kiadni is vonakodtak, ugyanezért. A témák többsége már ismert és sikeres dráma, novella vagy krónikából vett történet. A színház éppen úgy kielégíthetetlen étvágyú vámpírként viselkedett akkor, mint ma a film vagy száz éve az opera.

Részvényes színészeket mondok, bár ez a rendszer még a középkori céhes rendszer folyománya. Akkor lettek volna kapitalisták, ha a tőkéjük fialta volna a nyereséget; ők azonban még abból éltek, hogy játszottak, legföljebb a fölösleges pénzükért ingatlanokat vettek.

Óriási üzlet volt az Erzsébet-kori színház. A tíz, majd tizenkét részvényes színész akkor is részesült a bevételből, ha aznap este nem játszott. A földszinten egy, az emeleten két penny volt a belépő; a korszak végére, az 1610-es évekre ez az összeg megduplázódott, miközben nem létezett infláció. A pennykből négy font körüli összeg jött be esténként; ezt osztották a bérelt színészek fizetését levonva tizenkét egyenlő részre. Egyetlen este egy részvényes színész kapott kb. 80 pennyt, s minthogy egy font egyenlő 240 pennyvel, az 1590-es években három előadással egy fontot kerestek fejenként.

Ha szűkkeblűen csak háromszáz színházi előadással számolok egy évben – levonva a nyári szünetet, noha persze akkor is tájoltak vidéken –, egy színész minimum évi száz fontot keresett. Évi négy fontból egy mészáros – remek szakma volt akkoriban – vígan eltartotta a négytagú családját. Ez azt jelenti, hogy huszonötször keresett többet egy színész, mint egy mészáros. (Shakespeare minden egyes darabjáért négy fontot kapott; évente két új darabra szerződött, és meg is írta; ezt a plusz nyolc fontot beszámítva az ő keresménye az átlag huszonhétszerese.)

Az amerikai középosztály szűken mért évi átlagkeresetének (45 000 dollár) huszonötszöröse (1 125 000 dollár) a hollywoodi filmsztárok gázsijának nagyságrendjébe tartozik. Az összevetés azért lehetséges, mert a film- és televíziós ipar felel meg az akkori szórakoztatás egyetlen színhelyének, a színházi üzemnek. A mai színház a világ legtöbb országában keveseket érintő elit intézmény, az összehasonlítás nem lenne korrekt.

Annál többet, mint Shakespeare és kollégái, munkával nem lehetett keresni. Cipelték is a tízéves gyerekeket színházi tanoncnak a szülők, de csak nagyon keveset vettek fel, mert egész Londonban nem lehetett több színész százhúsznál. (Királyi pátens szabta meg a társulati tagok számát maximum tizenkettőben, és egyszerre tíznél több színház nem tudott megélni.) A legelitebb szakma volt a színészet akkoriban, a színészek pedig modern értelemben vett sztárok. Shakespeare, aki, sötét földszinti bérszobákban lakott Londonban (egész életében összesen kettőben), sokemeletes házat vehetett a kedvenc lányának, vásárolt egy csomó termőföldet, és megvehette a családjának a legnagyobb stratfordi házat, amelyet eredetileg városházának építettek.

Klasszikus drámákat Shakespeare korában nem játszanak, noha az iskolákban tanítják. Mindenből új darabot íratnak. Nem érdekli őket semmiféle szabályrendszer, semmiféle tekintély, egyetlen parancs van: hatni. A görög drámákkal nem lehet hatni, nem is játsszák őket; a római vígjátékok egyes fordulatait és karaktereit felhasználják, de nem az eredetit adják elő, mert az sem hatna eléggé. Sok horror, rengeteg röhögtetés, hajmeresztően fordulatos cselekmény a követelmény. Ki nem ereszteni a néző figyelmét a markukból, különben trécselni fog, ropogtatja a diót, sört vedel, és a ricsaj elnyomja a színészek ordítását.

Kizárólag az anyagi haszon megszerzése céljából hozták létre az előadásokat, esztétikai elvek nem vették el az eszüket. Shakespeare nem művésznek tartotta magát, hanem iparosnak. Ez a színház sem volt persze tisztán piaci alapú: a királyi udvarban is tartottak bőkezűen honorált előadásokat, alapvetően mégis a nézőktől szedett belépti díj fedezte a színház fenntartásának költségeit és a művészek jövedelmét. A XX. század elejéig, a film feltalálásáig a színházakat nagy tömegek számára építették, és nyereségesen tudták üzemeltetni.

A színház persze Shakespeare korában is belesodródott a központi hatalom és a polgárság között folyó politikai harcba, a színházgyűlölő puritánokkal szemben a színház a monarchánál keresett védelmet, és ez a helyzet az udvari művészet bizonyos elemeit a piaci gyakorlatba is belopta. Létezett előzetes cenzúra, a cenzor (Master of the Revels) az udvar szempontjait képviselte. Londonban fokozatosan kettős hatalom alakult ki, a puritán polgármester minden módon igyekezett korlátozni a színházak tevékenységét, hogy aztán Cromwell a forradalom után első cselekedeteként betiltsa a színházakat. A humortalan, kíméletlen, önző, képmutató, mindenkit megrágalmazó, legázoló, kifosztó, csak és kizárólag a szerzésben érdekelt, ajkukon Isten nevével gyűlölködő puritánok, az úgynevezett „polgári kultúra” megteremtői utálják a világi kultúrát, a színházat pedig különösen. Shakespeare élesen puritánellenes darabjai a saját tapasztalatait, valamint I. Erzsébet és I. Jakab nézeteit képviselik.