Guy de Maupassant

Ékszerek

Válogatta, fordította

és az utószót írta

Illés Endre

fapadoskonyv.hu

Tartalom

A Tellier-ház

Családi gyász

A tanyai lány

Kirándulás

Így történt

Az államcsíny

Tengeren

Két jó barát

Ékszerek

Az öreg Milon

Az ablak

A rendjel

Az esernyő

A keresztelő

A család

Fumerol márki

Szerelem

Clochette

A csavargó

Gombostűk

Bogár

Utószó

A Tellier-ház

1

Odamentek minden este, tizenegy óra tájt, olyan természetesen, akár egy kávéházba.

Hatan-nyolcan verődtek össze, mindig ugyanazok, nem lump alakok, de tiszteletre méltó polgárok, kereskedők, egy-két fiatalember; megittak egy pohárka sartrőzt. Eljátszottak a lányokkal, komolyan elbeszélgettek a Madámmal, akit mindenki tisztelt.

Még éjfél előtt hazamentek aludni. A fiatalok néha ott maradtak.

Sárgára festett, kicsi, családias ház volt a Saint-Étienne-templom mögött, a sarkon; ha valaki kinézett az ablakon, az öblöt láthatta, a kirakodó hajókat, a nagy sószárító telepet (utcáját Zsilip köznek nevezték), mögötte pedig a Szent Szűz rakpartot, megfeketedett, öreg kápolnájával.

A Madám szorgalmas parasztcsaládból származott, Eure megyéből; úgy vezette házát, mint egy kalaposboltot vagy varrodát. A normandiai falvakban nem ismerik a városiak csökönyös és dühödt megvetését, ahogyan a prostitúcióról beszélnek. A paraszt azt mondja: „jó mesterség”, s hogy a lánya nyilvánosházat vezet, vagy leánynevelő intézetet igazgat, azt egyformán természetesnek tartja.

Ezt a házat különben egy öreg nagybácsitól örökölték. A Madám és az ura azelőtt Yvetot-ban élt, itt kocsmájuk volt, de ezt rögtön eladták, mert a fécamp-i üzlet jövedelmezőbbnek ígérkezett. Egy szép reggel megérkeztek, hogy átvegyék a vállalat vezetését; a ház – gazda nélkül – már nagyon csendes volt.

Tisztességes emberek voltak, a lányok és a szomszédok rögtön megszerették őket.

Az „úr” két év múlva meghalt, megütötte a guta. Új foglalkozása kényelmes volt, keveset kellett mozognia, nagyon meghízott, megfulladt a jóléttől.

Amióta özvegy lett, a ház törzsvendégei hiába ostromolták a Madámot; mindenki úgy tudta, hogy megközelíthetetlen, s még a személyzet sem tudott semmit.

Erőteljes, jó húsú, megnyerő nő volt. Arca lassan sápadt lett a zárt lakás levegőjétől és homályától, bőre zsírosan fénylett. Homloka körül hamis hajból bodorított fürtök röpködtek, ezek megfiatalították arcát, s valamiképp nem illettek telt formáihoz. Mindig vidáman, nyílt tekintettel járt, szívesen eltréfált, de közben tartózkodó is tudott maradni, új mestersége sem változtatta meg. A vaskos beszéd még mindig felborzolta; és ha valamelyik neveletlen fiatalúr körülírás nélkül megnevezte intézetét, megsértődött és felháborodott. Szóval, finom lelkű asszony volt, s ha úgy bánt is a lányokkal, mint barátnőivel, időnként el-elmondta: „No, talán mégsem ugyanabban a bokorban találtak minket.”

Hétköznapokon néha kocsit bérelt, s egy-két „lányával” kirándult; kivitte őket a kis folyó partjára, a Valmont völgyébe – hadd futkossanak a fűben! Ilyenkor olyanok voltak, mint az elszabadult iskolás lányok, kergetőztek, gyerekkedvvel játszottak, részegek lettek a levegőtől, mint a szabadult rabok. A fűbe heveredve felvágottat ettek, majd almabort ittak rá, s amikor beesteledett, kéjes fáradtsággal, elérzékenyedve indultak haza; a kocsiban átölelték a Madámot, drága „anyjukat”, aki csupa szívjóság és önfeláldozás.

A házba kétfelől is be lehetett jutni. Az egyik bejárat a sarki zugkávéház volt, ezt csak esténként nyitották ki a matrózok és a nép számára. Az itteni különleges forgalmat két lány látta el. A kávéházi munkában egy Frédéric nevű pincér is segített nekik, szőke, csupasz képű, bivalyerős gyerek: együtt vitték a bicegő asztalokhoz az italokat, nagy poharakban vagy félliteres kancsókban. A lányok az ivók ölébe telepedtek, átkarolták a nyakukat, s úgy biztatták őket, hogy igyanak, csak igyanak!

A többi lány (még hárman voltak) kiváltságosabb, szinte arisztokratikus helyzetben élt; őket a Madám az első emelet vendégeinek tartogatta. Persze, ha a kocsma teli volt, s az emelet üres, nekik is le kellett menni.

A „Jupiter-szalon”-ban gyűlt össze a kisváros úri társasága; ezt a helyiséget kék papírkárpit díszítette, s egy nagy kép: a hattyú, s alatta Léda. Csigalépcsőn lehetett ide feljutni. Az utcai bejárat jelentéktelen ajtaja előtt egész éjjel égett a rácsos, kicsi lámpás, megszólalásig hasonló ahhoz, melyet némely városban a falba mélyesztett Mária-szobrok előtt gyújtanak.

Öreg és nedves ház volt, kissé penészszagú, de a folyosókon néha kölnivíz illata lengett, s ha lent nyitva maradt az ajtó, mennydörgésszerű robaj rázta meg a házat: a földszint vendégeinek részeg üvöltözése. Az emeleti urak ilyenkor nyugtalanul és undorodva fintorogtak.

A Madám családiasan érintkezett kedves emeleti vendégeivel; ő mindig a szalonban ült, érdekelték a befutó kisvárosi pletykák. A komoly társalgást kedvelte, s vele beszélgetni kellemes változatosságot jelentett, míg a három lány csak összefüggéstelenül locsogott. A Madám komolyságától még azok a pocakos vendégek is felüdültek, akik különben kétértelmű tréfák özönében adták át magukat a tisztességes és óvatos kicsapongásnak: egy pohárka likőrt szopogatni és nyilvánosházbeli lányokkal szórakozni!

Az emeleti három hölgy Fernande, Raphaèle és Rose volt, a Pipis Róza.

A létszám kicsi; éppen ezért a Madám arra törekedett, hogy mindegyik lány – mint az áruminták – egy-egy női típust képviseljen, s mindegyik vendég megtalálja köztük – ha némi öncsalással is – női eszményét.

Fernande volt a szőke szépség. Magas, telt, majdnem kövér parasztlány, szeplői makacsul virítottak, túlságosan rövidre vágott, világos, színtelen kóchaja alig födte el koponyáját; ez a haj a tilolt kenderre emlékeztetett.

Raphaèle Marseille-ből, a kikötő éjszakáiból jött – ő lett a szép zsidólány (a nélkülözhetetlen!). Sovány volt, kiugró pofacsontján hatalmas, piros festékfolt. Fekete haját marhafaggyúval fényesítette, s halántékára két fürtöt tapasztott. Szeme szép lett volna, de az egyik hályogos volt. Hajlott orr s erős állkapocs tette jellegzetessé arcát, s fent az a két, fehéren villogó hamis fog, mely erősen kivált a régi fa színére emlékeztető, erősen megsárgult fogsorból.

No és Pipis Róza? Vékony lábakon futkosó gömböc, csupa has, csupa háj. Rekedt hangján reggeltől estig énekelt, az egyik percben érzelmes dalocskát, a másikban már sikamlóst; végeszakadatlanul buta történetkéket locsogott; csak akkor nem beszélt, ha evett, s az evést csak a beszédért szakította meg. Örökké mozgott, kövér volt és gyenge lábú, mégis gyors, mint a mókus; mindig nevetett, nevetése éles kis sikolyokkal bugyborékolt, majd itt, majd ott csattant fel az egyik szobában, a padláson, lent a kávéházban, mindenütt s minden ok nélkül.

Louise, a Csirke, a földszinten szolgált. Társnője Flora volt, a bicegő, akit leggyakrabban csak Bricská-nak szólítottak. Louise a népviseletet kedvelte, derekára nemzetiszínű szalagot kötött, míg Flora állandóan valamiféle spanyol ruhában járt, és vörös haját feltűzött rézpénzek ékesítették, ezek aztán minden biccenésre meg-megcsendültek. Jelmezes farsangi mulatságra öltözött mosogatólánynak látszott mind a kettő; nem voltak sem csúnyábbak, sem szebbek, mint bármelyik falusi lány, igazi kocsmai szolgálók, a kikötőben csak úgy emlegették őket: a két Gödény.

Az öt lány persze féltékenykedett egymásra, a béke mégis csak ritkán borult fel; a Madám bölcsessége és kiapadhatatlan derűje vigyázott rájuk.

Ez volt a kisváros egyetlen ilyen intézménye, s így a férfiak szorgalmasan látogatták. A Madám olyan illedelmes hangot ütött meg házában, olyan megnyerő és előzékeny volt mindenkivel, olyan jószívűnek ismerték, hogy még bizonyos tisztelet is övezte. A mindennapos vendégek szívesen kiköltekeztek nála, büszkék voltak, ha valamelyiküket barátságával tüntette ki. S ha ezek a férfiak napközben, a hivatalban vagy az utcán találkoztak, csak egymásra kacsintottak:

– Ma este! A szokott helyen!

Mintha ezt mondták volna:

„Vacsora után a kávéházban!”

Szóval a Tellier-ház nélkülözhetetlen volt, törzsvendégei ritkán mulasztották el az esti találkozót.

Hanem egy este, május végén, Poulin úr, a fakereskedő, a volt polgármester, a legelső vendég, zárva találta a bejáratot. A kis rácsos lámpa nem égett; csend volt, mintha odabent mindannyian meghaltak volna. Először csak halkan kopogott, majd jóval erősebben. Nem feleltek. Erre apró lépteivel lefelé indult az utcán; amikor a piacra ért, Duvert úrral találkozott, a hajótulajdonossal, ő ugyanoda indult. Most visszamentek, de hiába. A közelükben hirtelen vad ordítozás tört ki; amikor megkerülték a házat, látták, hogy angol és francia matrózok öklükkel verik a földszinti kávéház bezárt ablaktábláit.

A két úr rögtön továbbállt, nehogy belekeveredjenek valamibe. Halk pisszenés állította meg őket: Tourneveau volt, a halsózó; megismerte, és magához szólította a két urat. Gyorsan elmondták neki, mi a helyzet. Tourneveau-t érte a legérzékenyebb csapás: nős volt, családapa, szigorúan őrizték, csak szombatonként osont ide, securitatis causa – mondogatta Borde doktorra célozva, aki egészségügyi okokból bizonyos mértékletes örömöket ajánlott neki. Éppen szombat este volt, s most egy hétig várnia kell!

A három férfi nagy kerülővel egészen a rakpartig sétált, útközben a bankár fiával, a fiatal Philippe-pel találkoztak (a fiú is törzsvendég volt), s Pimpesse úrba botlottak, az adószedőbe. Összeverődve elindultak a „zsidó utcán”, hogy még egyszer szerencsét próbáljanak. De a feldühödött matrózok közben ostrom alá vették a házat, kövekkel dobálták, üvöltöztek – és az öt „emeleti vendég” gyorsan visszafordult, s csak ide-oda ődöngtek az utcákon.

Még Dupuis akadt útjukba, a biztosítási ügynök és Vasse úr, a kereskedelmi törvényszék bírája; nagyobb séta mellett döntöttek. Legelőször a móló felé indultak. Egymás mellé ültek a gránit mellvédre, és nézték, hogyan fodrozódik a víz. A sötétben habos tajték csillant meg a hullámok taréján, de a következő pillanatban már szétporlott, s az éjszakában, végig a meredek part mentén, szünet nélkül, egyhangúan morajlott a sziklákhoz csapódó tenger. Már jó ideje ültek itt, s lógatták az orrukat, amikor Tourneveau úr kijelentette:

– Hát ez nem valami fényes mulatság!

– Nem bizony! – felelte Pimpesse úr; erre lassan visszaballagtak.

Végigmentek a part fölött húzódó úton, az Erdő soron, átvágtak a Zsilip köz fahídján, elhagyták a síneket, és ismét kilyukadtak a piactérre; itt Pimpesse úr, az adószedő, és Tourneveau úr, a halsózó váratlanul összeveszett. Egy gomba miatt vesztek össze, mely ehető volt, s melyet az egyik úr állítólag errefelé talált.

A visszafojtott bosszúságtól már mind a ketten ingerültek voltak, és talán egymásnak esnek, ha a többiek nem lépnek közbe. Pimpesse úr dühösen otthagyta őket; de néhány perc múlva máris újabb szóváltás lángolt fel. Poulin úr, a volt polgármester és Dupuis úr, a biztosítási ügynök akaszkodott össze: vajon mennyi jövedelme lehet az adószedőnek, és mennyit tud még mellékesen zsebre vágni? Csak úgy zuhogtak a sértő szavak, amikor hirtelen félelmetes ordítozás viharzott feléjük: a matrózok megunták, hogy ott ácsorogjanak a bezárt ház előtt, s most kitódultak a térre. Páronként jöttek, egymást átfogva; hosszú menet volt, irtózatosan káromkodtak. Az urak behúzódtak az egyik kapu alá, az üvöltő horda az apátság felé vonult. Kiáltozásuk még sokáig hallatszott, csak lassan gyengült, mint a távolodó vihar, s végül ismét csend lett.

Poulin úr és Dupuis úr acsarkodva méregette egymást, majd köszönés nélkül az egyik jobbra tartott, a másik balra.

Négyen maradtak, s most ismét megindultak ösztönösen a Tellier-ház felé. De azt változatlanul zárva találták, néma volt, kifürkészhetetlen. Egy békés, makacs részeg fáradhatatlanul kocogtatta a kávéház behúzott ablaktábláját, s ha rövid időre abbahagyta, halkan Frédéricet szólítgatta, a pincért. De senki nem felelt neki, s erre úgy határozott, hogy leül a bejárat lépcsőjére, és megvárja, mi történik.

Az urak már haza akartak menni, amikor a zajongó matrózok ismét feltűntek az utca végén. A francia matrózok a Marseillaise-t üvöltötték, az angolok a Rule Britanniá-t. Megrugdosták a Tellier-ház falait, majd – mint egy csorda – a rakpart felé gomolyogtak; itt azután a két nemzet összecsapott. A verekedésben az egyik angolnak eltörték a karját, egy franciának megrepesztették az orrcsontját.

A részeg még mindig a lépcsőn ült, és most csendesen sírdogált, ahogyan az iszákosok és a duzzogó gyerekek sírnak.

Az urak végre szétszéledtek.

Lassan-lassan elcsendesült a felbolygatott városka. Itt-ott egy-egy percre még felcsattant egy hang, majd az is elhalt a távolban.

Csak Tourneveau úr, a halsózó bolyongott még egymagában. Kétségbe ejtette, hogy jövő szombatig várnia kell. Ki tudná, milyen csodában reménykedett; elkeseredésében már a rendőrségre dühöngött: nem volna szabad megengednie, hogy egy ilyen közhasznú intézmény, mely felügyelete alá tartozik, zárva maradjon.

Visszafordult, egészen közelről vizsgálgatta a falakat, kereste a magyarázatot: és az ablaktáblán ekkor felfedezte a kiragasztott papírlapot. Gyorsan meggyújtott egy viaszgyufát, és a következő, nagybetűs, dülöngélő felírást olvashatta:

ELSŐ ÁLDOZÁS MIATT ZÁRVA

Most azután hazament; megértette, hogy vége.

A részeg már aludt, hosszában elnyúlt a barátságtalan küszöbön.

Valamilyen ürüggyel másnap mindegyik törzsvendég betért az utcába. Iratokat szorongattak a kezükben, mint a dolguk után siető emberek; és gyors oldalpillantással mindegyik elolvasta a titokzatos értesítést: „Első áldozás miatt zárva.”

2

A Madám bátyja asztalos volt a szülőfalujában, Virville-ben, Eure megyében. Amikor a Madámnak még megvolt a kocsmája Yvetot-ban, ő tartotta keresztvíz alá bátyja kislányát, Constance-t; Constance Rivet-t. A Madám is Rivet lány volt. Az asztalos tudta, hogy nővérének jól megy sora, s ezért melegen tartotta a testvéri kapcsolatot, bár csak ritkán találkoztak. Mindkettőjüket eléggé elfoglalta a saját munkája, s nagyon messze is laktak egymástól. De most a kislány tizenkét éves lett, első áldozás előtt állt, s az asztalos úgy gondolta: itt a kitűnő alkalom, találkozhatnának; megírta hát húgának, hogy az áldozásra feltétlenül várják. Szüleik már meghaltak, a Madám nem hanyagolhatta el keresztlányát, elfogadta a meghívást. Bátyja, Joseph, abban reménykedett: kedveskedéseivel bizonyára sikerül megfőznie nővérét, aki végrendeletében talán ráhagyja vagyonát, hiszen a Madámnak nincs gyereke.

Húga mestersége egyáltalában nem sértette őt, különben itt amúgy sem tudott róla senki. Úgy beszéltek róla: „Madame Tellier jómódú polgárasszony Fécamp-ban” – s mindenki azt hitte, kötvényeiből él. Fécamp legalább húsz mérföldnyire esett Virville-től, és a falusiaknak ez nagyobb távolság, mint a városiaknak az óceán. A virville-iek sohasem jutottak messzibbre Rouennál, a fécamp-iakat pedig semmi nem vonzotta az ötszáz családból álló kis faluba: Virville beleveszett a síkságba, s mellesleg egy másik megyéhez is tartozott. Szóval, semmit nem tudtak.

De ahogy közeledett az első áldozás napja, a Madám egyszerre nehézségekkel került szembe. Nem volt, aki helyettesítse, mert sohasem gondolt arra, hogy akár egyetlen napra is magára hagyja házát. Távollétében feltétlenül kitör az ellenségeskedés a földszint és az emelet között, Frédéric biztosan leissza magát, és ha Frédéric részeg, egyetlen pillantásért is megpofozza a vendégeket. Végül úgy határozott, mindenkit magával visz, csak a pincérnek ad kétnapi szabadságot.

Bátyját is megkérdezte, s az sem tiltakozott; vállalta, hogy az egész társaságot elhelyezi egy éjszakára. Így aztán szombat reggel a nyolcórai gyors egyik másodosztályú kocsijában útra kelt a Madám és kísérete.

Beuzeville-ig magukban voltak, és fecsegtek, mint a szarkák. De a fülkébe itt felszállt egy házaspár. A férfi öreg paraszt volt, kék kabátján fodros gallér, bő kabátujja csuklónál összeszűkült, és kis fehér hímzés díszítette. Magas, régi formájú, feketéből inkább már vörösbe hajló, erősen borzas kürtőkalapot viselt, egyik kezében hatalmas, zöld esernyő volt, a másikban óriási kosár, amelyből három rémült kacsa nyújtogatta ki a fejét. Felesége mereven tartotta magát falusi ruhájában. Csirkearcából csőrként meredt előre az orra, mozdulatlanul ült férjével szemben, és egészen megrendítette, hogy ilyen előkelő társaságba került.

A fülkében valóban káprázatosan ragyogtak a színek. A Madám kék ruhában pompázott, tetőtől talpig kék selyemben, vállán olcsó, francia kasmírsál, a sál vöröslött, vakított, villogott. Fernande kockás skót ruhában fulladozott, derekát csak úgy tudták bekapcsolni, hogy mindannyian egyszerre préselték és szorították, petyhüdt mellének két dombja rengve folyt szét a ráfeszülő szövet alatt.

Raphaèle tollakkal elborított kalapja egy madárfészekre emlékeztetett, és lila ruháján arany pikkelyek csillogtak – ez a keleties, „toalett” jól illett keleti vonásaihoz. Mellette Pipis Róza széles fodros, rózsaszínű selymeiben kövérre dagadt gyereknek látszott, elhízott törpének; a két Gödény pedig akár régi ablakfüggönyökben pompázott volna; ezek az ágas-bogas rajzú függönyök még a restauráció divatját idézték.

Most, hogy a nők nem voltak egyedül a fülkében, viselkedésük méltóságteljessé vált, és minden szavuk csupa emelkedettség lett: azt akarták, hogy tiszteletre méltó hölgyeknek tekintsék őket! De Bolbecben megint beszállt hozzájuk valaki, egy szőke pofaszakállas férfi, rengeteg gyűrűvel s aranylánccal, s egy halom összeszíjazott viaszosvászon táskával; ezeket sorra felrakta a hálóba. Vidám „jópofának” látszott. Köszönt, rájuk nevetett, és könnyedén megkérdezte:

– A hölgyek garnizont változtatnak?

A kérdés mérhetetlenül felkavarta a társaságot. Legelőször a Madám nyerte vissza önuralmát, s hogy a társaság becsületén esett sértést megtorolja, szárazon vetette oda:

– Talán udvariasabban, uram!

– Bocsánat, zárdát akartam mondani… – mentegetőzött az újonnan jött.

A Madám hirtelenében nem talált megfelelő választ, vagy talán úgy érezte, hogy az elégtétel megfelelő, s ezért csak összeszorított ajakkal, méltóságosan biccentett.

Ekkor a férfi, aki Pipis Róza és az öreg paraszt között ült, a három kacsára kezdett hunyorgatni – azok még most is kinyújtották fejüket a kosárból; amikor a pofaszakállas érezte, hogy mindenki őt figyeli, odanyúlt, s megkaparta a három kacsa nyakát, bolondozni kezdett a szerencsétlen állatokkal, hogy megnevettesse a társaságot.

– Hát otthagytuk a mi kis tó? tó? tócsánkat?… Háp, háp, háp! Meg akarjuk ismerni a kis nyársat?… Háp, háp, háp!

Az ijedt kacsák hiába tekergették nyakukat, hogy kikerüljék a férfi becézését, s hiába próbáltak szabadulni vesszőből font börtönükből. Mind a hárman egyszerre, kétségbeesett, szorongó kiáltozásban törtek ki:

– Háp, háp, háp, háp!

A lányokból kirobbant a nevetés. Előrehajoltak, egymást lökdöstek, hogy jobban lássák a jelenetet – egészen felpezsdültek a kacsáktól. Az útitárs pedig nekibuzdulva kedveskedett, szellemeskedett és ingerkedett.

Pipis Róza hirtelen beszállt a játékba, áthajolt a szomszédja térde fölött, és megcsókolta a három állat csőrét. Most a másik három is meg akarta csókolni a kacsákat. A férfi térdére ültette a hölgyeket, sorra meghintáztatta valamennyit, beléjük csípett, s már tegezte őket.

A paraszt házaspár még riadtabb lett, mint a kacsák; szemük forgott, akár a megszállottaké, moccanni sem mertek, öreg, ráncos arcuk meg nem rándult, el nem mosolyodott.

Ekkor az idegen – persze vigéc volt – újabb tréfát eszelt ki: nadrágtartókat kínált a lányoknak. Az egyik táskát rögtön le is vette a hálóból, egykettőre kibontotta, s most jött a cselfogás: a viaszosvászon táska harisnyakötőket rejtegetett.