SZABÓ DEZSŐ

Életeim

III.

Születéseim, Halálaim,

Feltámadásaim

fapadoskonyv.hu

Tartalom

ÖTÖDIK ÉLETEM A megfulladt eposz

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

HATODIK ÉLETEM Amare et amari dulce mihi erat

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

ÖTÖDIK ÉLETEM
A megfulladt eposz

1

A kánikula vad tombolásában, zsúfolt harmadik osztályú kocsiban indultam a hazai rögök fele. Az egyik szomszédom, egy nagy körfogatú asszonyság, már a vonat megmozdulására elaludt, s jobb könyökét szelíd bizalommal bekvártélyozta a hasamba. A másik felemen egy bácsi valami fekete szivart szívott, melynek olyan irtózatos szaga volt, hogy az orrom dugóhúzóvá csavarodott tőle. Velem szemben megint egy asszonyság ült, mindenik térdén egy-egy lánykával. Ezeknek lábai sine ira et studio{1} rúgogatták a térdeimet. Közben elkezdtünk főni a rettentő melegben és zsúfoltságban. Egyik izzadsága rácsurgott a másikra és viszont, úgy hogy senki sem tudta, hol kezdődik az ő saját melege és hol a többié. Mikor a kalauz bejött a telített kocsiba, hogy láttamozza a jegyeket, az eggyel több test mozgásai mindenkit belegyúrtak mindenki egyéniségébe. De azért az utasok kedélyesek voltak, szelíden pardonokat kértek, sok még mókázni is próbált a negyvenfokos melegben.

Tizenegy órakor már vitatkoztam magammal: mi vagyok inkább: éhes vagy szomjas. A vita tisztán akadémikus jelentőségű volt, mert úgysem tudtam volna megenyhíteni egyiket sem. És így kell mennem étlen-szomjan holnap délután két óráig ebben a hőségben! Budapesten aztán az az enyhítés vár, hogy a szomjam és éhségem mellé lakásom sem lesz. Természetesen: arra egy percig sem gondoltam, hogy hazautazzam Kolozsvárra.

Milyen hosszú volt ez a nap és az éjszaka még hosszabb. Hajnal volt, mikor mély álomtalan álomba bódultam. Vidám zeneszóra ébredtem fel. A határállomáson magyar cigányok vidám magyar dalokat búztak. Tudja meg mindenki, hogy a víg urak országába érkeztünk.

Körülbelül két órakor délután szálltunk ki a Keleti-pályaudvaron. Amint az érkezési oldalon kiléptem a Rákóczi útra, megálltam, s szédülten bámultam bele a napban izzó városba. Merre menjek? Mit csináljuk? Vajon élni fogok-e még, mikor a kilenc láda könyvem meg fog érkezni?

Érdekes, hogy ilyen helyzeteimben – és hány ilyen volt életemben! – nem volt semmi ijedtség, sem kétségbeesés bennem. Még keserűség sem. Ilyenkor mindig nagyon bódult és nagyon éber voltam. Valósággal két Szabó Dezső voltam egy és ugyanazon időben. Az egyik sajátságos ködben bámult, mint egy homlokon taglózott állat. A másik, aki voltaképpen csak két nyugodt, nagy szem volt: valóságos tudományos kíváncsisággal nézte a másikat. Hogy mi történik benne, milyen mozdulatokat tesz. És egészen tárgyilagos volt benne a kérdés: vajon ki fog kecmeregni a pasas ebből a kátyúból, és ha igen, hogyan?

És ebben a pillanatban, a napban táncoló por izzó ködében annak az Eötvös-kollégiumi muzsikus társamnak az arca jelent meg, akinek annak idején átadtam a Hunfalvy utcai szobámat. Csak hallom, hogy hangosan mondom ki a nevét, De az arc már eltűnt. Én pedig elkezdtem menni, nem az én akaratommal, nem látva, nem hallva semmit, mintha egy sajátságos láz indításában járnék. Végigmentem a Rákóczi úton, a Kossuth Lajos utcán, betértem a Koronaherceg utcába, és egyszerre csak a Sas utcába fordultam be, ahol azelőtt talán sohasem voltam, legalábbis tudatosan nem. Alig tettem három-négy lépést: az utca kellős közepén nem gondolva az esetleges kocsik veszélyére, álmodozó arccal a Keleti-pályaudvar előtt hallucinált társam jön velem szemben. Örömmel üdvözöltük egymást, ő kérdezte, mikor jöttem vissza Párizsból, és milyen helyzetben élek. Azt hiszem, már sokat leolvasott az arcomról és a külsőmről. Én féltréfásan feleltem, hogy éppen onnan jövök, s most bejárom az otthonomat: Budapestet, mert külön rész-otthonom nincs a nemes városban. Ő tovább kérdezősködött, s mikor mindent kivett belőlem, tizenöt pengő{2} hosszú lejáratú kölcsönt erőszakolt a markomba. Mondta, menjek a Hunfalvy utcai lakásba, a szoba elég nagy, ellakhatunk benne ketten, ő különben is nappal ritkán van otthon. A dívány egészen jó lesz ágyamnak. Ő csak este fog hazajönni, és akkor elbeszélgetünk.

A csoda az, hogy semmi csodálkozás nem volt bennem ezen a véletlen találkozáson. Egy kissé már akkor oda voltam dédelgetve, hogy életem válságos helyzeteit ilyen csodák oldták meg. Felmentem, most már friss erőkkel, a Várba, a Bécsi-kapu téren egy ismerős fűszeresnél vettem két pár szafaládét, kenyeret, egy üveg behűtött sört, és besirültem a Hunfalvy utca 15-ik számába, régi jó hűvös szobámba. És bolond lett volna, aki azzal fáradozik, hogy nekem jó étvágyat kíván.

Az elátkozott kertben minden a régi tragédiát játszotta. A fák éppen olyan gyötröttek voltak, a költér Szászvárosi V. Jenő éppen olyan sápadt, az elöl kétemeletes – hátul alagsor-kutya éppen olyan kínnal lökte magát tovább többi társai közt. Csak mintha a Berta néni orra lett volna most vasabb, mint volt.

Délután elmentem egy ismerősömhöz, akinél sok minden cókmókomat hagytam, mikor Párizsba utaztam. Egy öltöny ruhát, fehérneműt, egy csomó könyvet és: huszonötezer kész cédulát, tégláit a leendő finnugor mondattannak. Mindent hazacipeltem új otthonomba. És másnap délelőtt már egy egész rendes Szabó Dezső ment az Eötvös-kollégiumba, hogy látogatást tegyen Bartoniek igazgató úrnál.

Az igazgató szívesen látott. Kikérdezgetett párizsi életemről. Kérdezte, hogyan látom legközelebbi jövőmet. Én kifejtettem, hogy bizonyára minden úgy lesz, ahogy lennie kell. Megmagyaráztam, hogy a fatalizmus minden hitnél megvédőbb és több erőt adó hit, és én fatalista vagyok. Erre megjegyezte, hogy én valószínűleg egész párizsi létem alatt klorofilben henteregtem, mert még zöldebb vagyok, mint valaha. Azután meghívott, hogy délutánonként járjak ki a kollégium kertjébe a gyermekekhez.

Még aznap délután éltem a meghívással. És most itt szembe kell állnom egy olyan sajátságommal, melyért sokszor súlyos megítélés ért, mellyel néha tényleg bánatot is okoztam, de amelyik máig is része alaptermészetemnek.

Juliskát mélyen szerettem. Nemcsak a fiatalember szerelmével, hanem a testvérbátya védő, féltő szeretetével. Egész bizonyos, hogy alakja: finom, karcsú körvonalai, szőke fürtéinek csilingelése, kék szeme gyermeksugárzása, kis őszinte-nyílt arca, mozdulatai elmosódhatatlanul bennem voltak, mint bennem vannak ma is. De: egyetlenegyszer sem elevenült elém egész párizsi létem alatt. Sajátosan: nem tudtam távolba szeretni, nem tudtam szeretni: ha a nő anyagi reális valósága nem volt előttem. És folyton új benyomásokra mohó, a világot ezer szájjal lakomázó életem nem engedett helyet bennem a sóvárgásra, az elmúlt utáni szomorkodásra, az emlékezés szentimentalizmusára. Mert egész testi-lelki szervezetem nem tűrte az érzelmességét semmiféle formájában. Ezért voltak előttem még a temetések is mindig komikusak, mert a gyász szokványos mozdulatai, a rögöt dobó patetikus gesztusok, a kikészített arcvonások ellenállhatatlanul kacagásra csiklandoztak. Azonkívül: bármily mély bántású volt bármily veszteségem: hihetetlenül gyorsan regeneráló testi-lelki erőim új boldogságnak tálalták fel az életet, s maga a változás megfizette a veszteséget. És mégis, és mindennek ellenére: kevés embert lehetett igaztalanabbul vádolni felületességgel, mint engemet. Mert mégis: minden megélt megmaradt bennem, frissen, egész levegőjével, érintetlenül test-lelkem mélyebb tárnáiban. És ez a minden formálta meg évről évre, évtizedről évtizedre: egész életemet, énemet, világlátásomat, szánalmamat, életdogmáimat. És ez az építés még most is folyamatban van.

Természetes, hogy a viszontlátás után életem minden harangja Juliskát harangozott{3}. A kislányban aggasztó változásokat vettem észre. Mintha valami mély szomorúság, valami túl érzékeny idegesség kezdte volna ki. Pedig milyen szép volt, mikor néha felderült, s valamilyen mókámra kibuggyant a kacagása. Ilyenkor szőke fürtei, szemének áradó kéksége, arca, nyaka, szája, kacagása, fehér ruhája villózó fényfoltokat dobtak egymásra. Olyan volt, mint egy napfényben megrázott kis fiatal nyírfa.

Aznap este későn mentem haza, mert belső földindulásom kikergetett a Farkasrétre, s temetőn és hegyeken át igyekeztem meglátni a sorsomat. Nem engedhettem, hogy ez a törékeny fehér orgonabokor más kezébe kerüljön. Ha leköthetem magamnak, talán jön belém akarat és ambíció, hogy magam menjek a Végzet elébe, én csikarjak ki egy családnyi boldogságra való életet tőle. Három-négy napig tartott ez a földrengés. De azért minden délután kijártam a kertbe. A negyedik délután különösen szomorúnak találtam Juliskát. Este nyolc óra tájt ezzel rohantam be közös lakásunkba:

– Zoltán, én holnap megkérem a Juliska kezét.

Zoltán egy zoológiai terminust ejtett felém a kottamásolásából. Aztán jó kacagással mondta:

– Legalább vedd fel az én zsakettemet. Hátha jobban fogsz imponálni.

Egész éjjel nem feküdtem le. Nagyon rubikoni lépésekkel mértem le és fel a szobát. Künn a tragikus kert vaksötét volt a felleges ég alatt. Zoltán mindegyre irreális helyhatározókat dobott felém, hogy hova menjek már, ha nem akarok lefeküdni. Végre elszántan falnak fordult és elaludt. Én reggel hat órakor már az ő zsakettjében álltam légyguanós tükrünk előtt. Halkan hagytam el a szobát, hogy fel ne ébresszem.

Már hajnalra kiderült, és nyársonsütő nap perzselte Budapestet. Átmentem a pesti oldalra, és a Duna-partot róttam le és fel a Ferenc József és az Eskü téri híd között. Nem bírtam tovább. Bekanyarodtam a Csillag utcába, be a kollégiumba, fel az igazgatói irodához. József, a szolga, engedett be az irodába, ahol senki sem volt. Azt mondta, hogy az igazgató családjával reggelizik, szólni fog neki.

Az irodában az asztalon egy tálca állott. Hat pohár víz volt rajta. Irtózatosan égett a torkom, a szájpadlásom, de a szó szoros értelmében nem tudtam mozdulni. Most a lakás felőli ajtó kinyílt, Bartoniek lépett be rajta. Tréfás meglepődéssel mondta:

– Micsoda szélvész hozta ilyen jókor?

Leültetett és ő is leült. A mellényén hat gomb volt, minden pohárra egy esett. A kabátjához, a bal zsebhez egy kiflimorzsa akadt. Bennem egy irtózatos ciklon forgataga száguldott át, porrá tépte és a világ négy sarka felé hajigálta elkészített mondókámat. Hallgattam, de éreztem, hogy az ajkaim reszketnek. Figyelve emelte rám a szemeit:

– Na, nem jön a mondóka?

És akkor a rettenetes Szabó Dezsőből, az őserőből, a bölényből, az oroszlánból, a titánból és más hasonló duzzadt bumm-bummból ez zökkent ki:

– Igazgató úr, kérem, én nagyon szeretem Juliskát – és ez a zökkenés zokogás volt.

Az igazgató nagyon emberi, nagyon jóságos volt. Dédelgető hangon mondta:

– Na lássa, Dezső, hogy milyen zöld gyermek maga. Hiszen Juliska is még olyan gyermek, alig tizenhat éves. Maga pedig még Juliskánál is gyerekebb. Aztán az embereknek megvan az a szokása, hogy mielőtt megházasodnának, valamilyen állást szereznek. Nem mondom, ha majd három év múlva jön, és még tart a lírai költészet, akkor lehet beszélni a dologról. Most legjobb mindkettőjükre, ha többé nem találkoznak egymással. Egy kissé úgyis aggaszt a Juliska egészségi állapota. Egypár nap múlva Felvidékre visszük fürdőre.

Barátságosan nyújtotta kezét. Én úgy éreztem, mintha a Föld beledagadt volna a fejembe és ezzel a teherrel támolyogtam kifelé. Amint kinyitottam a folyosóra vezető ajtót, József, a szolga, a fejével a hasamnak esett. Az arcán olyan mennyei derültség volt, mintha most érkezett volna Kisfaludy valamelyik vígjátékának az előadásáról Hallgatózott a szemtelen.

Lementem a lépcsőkön. Kilépve a Csillag utcára, megálltam. Mit csináljak? Hová menjek? Mi értelme van a világnak, mi értelmem van nekem? Kivettem az órám, megnéztem. Még öt perc hiányzott a nyolc órából. Milyen hamar telt el az utolsó ezer év.

Kiténferegtem a Ferenc József-híd melletti propellerállomáshoz, honnan a budai Lánchídfőhöz lehetett menni. Megváltottam a jegyemet. Közben láttam, hogy a hajó már kanyarodik is az állomás felé. Egy újságárus csibész újságot, kínált, vagy a Kis Újság, vagy a Friss Újság volt. Vettem egyet, néztem a betűket. Mikor felrezzentem, csodálkoztam, hogy nem látom a hajót. Megnéztem újból az órámat. Kilenc múlt nyolc perccel, ötnegyed óráig bámultam a betűket. Hány hajó ment el azóta.

Aztán hamar új hajó érkezett. A budai partra érve éreztem, hogy sietnem kell, mert máskülönben lefekszem a kapu alá, és ott alszom el. Mikor a szobánkba beléptem, hűvössége jólesett homlokomnak. A Zoltán éjjeliszekrényén ébresztőóra s egy vékony füzetű regény volt. Ha jól emlékszem, Karolina volt a címe, és egy kiváló dán író írta. Az ébresztőt a dívány melletti asztalkára tettem. Pont fél tízet mutatott. Végigheveredtem a díványon, és olvasni kezdtem a regényt. Szelíd bánatú elbeszélés volt, és valószínűleg erdő is szerepelt benne. Elaludtam.

Mélyen, mintegy az életen és a világon kívül aludtam. Mikor felébredtem, nagy csend volt, de a szoba valami különöset mondott. Rájöttem mit: az ablakon félénken belopózott a nap fénye. Hát ez micsoda, hiszen ezt csak estefelé szokta tenni! Ránéztem az órára: pont hat órát mutatott.

Felugrottam, magamra kaptam a kabátomat. És már futottam le a Vérmezőre. Micsoda akarat mozdított, mikor akarat és gondolat nem volt bennem. Felhágtam egy villamosra, és kimentem a Hűvösvölgybe.

Átvágtam az erdőn a Nagyrét felé. Közvetlenül a Nagyrétnél egy jobbra vezető ösvényen a kőbánya fölötti sziklára mentem. Ehhez a helyhez annyi öröm és annyi szomorúság, annyi álom és annyi nehéz valóság köt. Leültem, néztem.

A napot már felvérezték a távoli fák belé döfődő ágai. Nagy csend volt, s a közeledő este szomorúsága már ott volt a fák hallgatásában. Nagy csend volt bennem és valami sajátságos várakozás.

És egyszer csak úgy éreztem, hogy érzem a Föld forgását. Hogy érzem, hogy az űrben keringünk, és hogy távolabbra visz minden percben mindentől, ami voltam. Hol vannak a gyermeksírásaim, hol vannak a gyermekijedelmeim, a gyermekkacagásaim? Mennyi öröm és mennyi bánat volt egész énemet betöltő életem! És hol vannak most? És hol van a mai reggel?

Végtelen messziről, ezer évek távolságából láttam a ma reggel történteket. Milyen rég elporladhatott azóta Juliska. Úgy jött elém , mint egy nagyon régen, mint egy gyermekkorban hallott dal halvány sejtésű emlékezete.

Mintha öreg-öreg temető lettem volna: a behullt síroknak csak kedves melankóliája cirógatott. Közelebb van hozzám a mai reggel, mint a gyermeksírásom? Minden visszahozhatatlanul távol van, ami volt.

Nagy nyugodtság feküdt végig bennem. És ez a perc nagy jóságot jelentett egész azutáni életemre. Bármily tragédia forgatagában voltam ezután, bárhogy ijesztettek a világ gonoszságai, vagy bármint téptek belső viharaim: egyszerre csak múltnak éreztem a mostani szorongattatást, mintegy hátralöktem az időbe és: tudtam nyugodt, tudtam erős lenni.

Nyolc óra tájt érkeztem haza. A kert ajtajában egy volt Eötvös-kollégista várt, ki évekkel járt előttem, és benn a kollégiumban tanított valamit. Ott is lakott. Mondta, hogy egy kis lumpolásra jött kedve, menjünk a Koszorúba vacsorálni. Nagyon nekem illő ajánlat volt. Amint a jó vacsora és jó bor előttünk volt, a visszatért élet széles szárnyakkal szállt ki belőlem. Vitatkoztam, elméleteket állítottam fel, s nagy kacagások gyöngyöztek ki belőlem. Vettem észre, hogy valami fokonként erősödő zavar, meglepődés vagy minek nevezzem, lesz úrrá rajta. Végre erősen szemembe nézett és mondta:

– Nem értelek, Dezső.

– Ez már megtörtént másokkal is – feleltem hetykén. – De szabad tudnom, mit nem értesz.

Egy pillanatra habozott, aztán nekiőszintült:

– Hát megvallom, hogy engem Bartoniek küldött. Elmondta a reggeli dolgot, és hogy olyan állapotban távoztál, ami nagy aggodalmakat költött benne. Azért küldött, hogy lumpoltassalak meg jól, hogy könnyebben ess át az első nehéz órákon. És te most vidámabb vagy, mint bármikor.

Nem tudom, mit feleltem neki. Arról, ami bennem történik, sohasem szerettem beszélni, még édesanyámnak sem. És az sohasem bántott a legparányibb mértekben sem, hogy kinek mi a véleménye. Mikor éjféltájt elváltunk, egész bizonyos, hogy nem féltett az öngyilkosságtól.

2

Némi pénzek álltak a házhoz. Egy tanulót készítettem elő magánvizsgára, és ez is fiadzott némi valutát. Azután: egy régi befektetésem is hozott valamit. Mikor az első évi Eötvös-kollégistaságom utáni nyáron bátyámhoz mentem, vagy kétszázötven koronám volt. Bátyám, aki szegény mindig anyagi zavarokban botorkált, látta nálam a „rengeteg” pénzt, és azt mondta, ne tartsak magamnál hiába ennyi pénzt, hiszen Kézdivásárhelyt úgy sincs mire költeni. Adjam át neki, mert most nagy szüksége van rá. Majd ha nekem kell, csak szóljak, és ő azonnal visszaadja. Egyet nagyon a lelkemre kötött, hogy a dolgot semmi esetre se áruljam el a feleségének. Azóta én erről teljesen megfeledkeztem. Most azonban, mivel meg kellett előbb-utóbb kezdenem az állás utáni járást is, kényszerültem a rég elbújt forráshoz folyamodni. De nagyon kellett ügyelnem, hogy még akkor se tudjon meg Milla semmit, ha a levél a kezeibe jut. Ezért azt írtam, hogy szeretnék egy lányt, kit el akarok venni. A szülei most fürdőre viszik, és én okvetlenül utána akarok menni. Ezért kérem, hogy ha másként nem lehet, vegyen fel bankból kétszáz koronát, és én majd visszafizetem.

Ez a képes beszéd nem is volt egészen hazugság, mert Juliskával kapcsolatban ez a terv át is villámlott rajtam. Bátyám vagy nyolc nap múlva meg is küldött hetven koronát. Szegény bátyámnál annyi jó napot töltöttem, hogy igazán megelégítettnek éreztem magam ezzel is. Az pedig, hogy ezt bátyám később egészen másképpen mesélte el, azt mutatja, hogy a Szabó család legendás emlékezőtehetsége benne az első világháború szenvedéseiben kissé meggyengült.

Volt tehát összesen vagy százhúsz koronányi gubám. Az első dolgom az volt, hogy visszaköltöztem a Verbőczy utca 11. szám alatti régi szobámba, mely véletlenül megint szabad volt. A második: hogy ünnepélyesen megtartsam a finnugor főnix autodaféját. Ez így történt:

Egy szép augusztusi délután meglátogatott Kuncz Aladár és Laczkó Géza, kik mint Eötvös-kollégisták első évesek voltak, mikor én negyedik. Elmentünk a Bécsikapu térre fűszeresemhez, és egy csomó behűtött üveg sört, szalonnát, szafaládét, szalámit, zöldhagymát és kenyeret vettünk. Amint haza értünk, a lakomát odaterítettük a jó hűvös kályha elé, székekkel és a huszonötezer finnugor cédulával. Az első pohár megivása előtt egy köteg cédulát bedugtunk a kályhába, és ünnepélyesen meggyújtottuk. Aztán eltünk, ittunk, beszélgettünk, és közben folyton finnugor nyelvészettel tápláltuk a tüzet. Majdnem három órába került az egész elégetése. Főnix elégett. Főnix kikelt megújulva hamvaiból. Csak még nem tudta, merre repüljön szárnyaival.

Egy napon végre sok rimánkodással rávettem magam, hogy felmenjek a Közoktatási Minisztériumba, állás végett. Sok várakozás után bejutottam Barkóczy báróhoz{4}, aki a középiskolai ügyosztály vezetője és pont báró volt, volt neki egy bárói gondolata, mely közel volt ahhoz, hogy a magyarságot megint rátérítse az élet síneire. Ez a gondolat az volt, hogy az igazgatói és tanári állásokat meg kell tölteni akárhonnan jött katolikusokkal, és így megakadályozni, hogy a protestáns tanárok elmagyartalanítsák a magyar közoktatásügyet. A kis próféta-bárót sok támadás érte, de a pártja örvendett neki, mint majom az óraláncának. Engem nagyon bátyámosan fogadott, tegezett, és öcsémnek szólított. Talán azért, mert tudta, hogy eddig Tisza István volt a pártfogóm.

– Hát hogyne kapnál állást, kedves öcsém, hiszen te vagy az első, akire gondolunk. Menj csak haza szépen, s ne is gondolj a dologra. Egy napon aztán ott lesz a postás a kinevezéseddel.

Egy, a minisztériumba berendelt tanárismerősömnek elmondtam ezt az ígéretet. Elkomolyodott, és lehalkított hangon tanácsolta:

– Kedves kolléga úr, ajánlom, hogy sürgősen mozgasson meg földet és eget, ha állásba akar jutni. Mert a báró úrnak ez a kedvessége azt jelenti, hogy ön sohasem kap tőle állást.

{1} harag és rossz szándék nélkül

{2} nyilván elírás korona helyett

{3} A leánykérés eseményeit az itt leírtakhoz rendkívül hasonlóan, de a Párizsba utazás előttre helyezve mondja el tizennégy évvel korábban: A fájdalom halála. A Reggel 1930. márc. 24.

{4} br. Barkóczy Sándor – (1857–1925) egy ideig a VKM iskolai ügyosztályának vezetője; harcos katolikus, akit a katolikusok javára folytatott megkülönböztető iskola- és tanárpolitikájáért sokat támadtak.