Révay József

Elhagytál,

Helios

Regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

1. Helios napkoronája

2. A kék madár

3. Párhuzamos szerelem

4. Vér

5. A filozófus hadvezér

6. Misztériumok

7. A diadalmenet

8. A Vesta-szűz

9. Hormisdas

10. Pentadius az egérfogóban

11. Eusebia, a legszebb, a legjobb

12. Az árulók végzete

13. Julianus Augustus

14. Két világ mezsgyéjén

15. Az isteni Olympias

16. A Sibylla

17. Egy világvárosi éjszaka

18. Vacsora és világnézet

19. A bakkecske

20. Babylast, a szent püspököt, kilakoltatják mauzóleumából

21. A sas fiai

22. Ma utoljára láttatok

23. Vadszamarak

24. Olympias és a tőr

25. Elhagytál, Helios

Helynévmutató

1.
Helios napkoronája

Evias, a gyorsírólány, lassan, nyugodtan ment végig az antiocheiai császári palota széles márványfolyosóján; illendőségből lassan lépkedett, bár szíve szerint repült volna, hiszen alig várta, hogy ott legyen Julianus mellett, hallja szenvedélyes és izgalomtól átfűtött hangját, élvezze világos és színes mondatait, prózájának elragadó ritmusát, színésziesen tökéletes arcjátékát s néha lágy és hajlékony, néha nyomatékos és erélyes kézmozdulatait, amelyek úgy kísérték a tollba mondott szöveget, mint színpadi kettős fuvolák a zengő drámai monológot.

Ha Evias azt hitte, hogy Julianus végzett minden hivatalos munkájával, és már csak őt várja, hogy tollba mondja neki a nagy istenanya, Kybele magasztalására tervezett művét: megint csak tévedett, mint már annyiszor. A császár úgy túlzsúfolta munkával a napjait, hogy mindig kifogyott az időből. Most is meg kellett hallgatnia még parancsőrtisztjének, Ammianus Marcellinus tábornoknak jelentését és Pentadius udvari titkárnak a napi beszámolóját.

Az antiocheiai császári palotában Julianus mindössze egy tanácstermet és egy dolgozószobát rendeztetett be magának: ez volt egyúttal a hálóhelye is; neszfogó nehéz szürke függöny rejtette a durva posztóval leterített katonaágyat, amely Lutetia Parisiorum óta Julianus egyetlen fényűzése volt, s ezt is alig használta: legfeljebb három órát aludt. Sűrűn rajzó gondolatai, ötletei még a pihenésre szánt órákban is zaklatták szüntelen.

Amint a terem ajtajához ért, szinte földbe gyökeredzett a lába: a szárnyas ajtóban – mint élő tilalomfa – elébe meredt az óriás termetű, bikaerejű, sebhelyes arcú törzstiszt, Aliso tribunus. Ez a durva katona már régóta feni rá a fogát, s most is nyilván őt leste, mert Julianus nem tűrt testőröket maga mellett: az ő helyük a kapuőrségen volt.

Aliso elállta a lány útját. Evias tiltakozott:

– Engedj bemennem, a császár hívatott! Diktálni fog nekem.

– Addig nem, amíg meg nem ígéred, hogy ma éjjel én diktálhassak neked – és jobb karjával máris derékon kapta a lányt.

Ebben a pillanatban hatalmas pofon csattant Aliso éktelen ábrázatán. A tiszt a meglepetéstől kissé megtántorodott, s a következő pillanatban Evias kisiklott a karjából, és berontott a terembe. Még homályosan hallotta a katona szitkozódását: „Hitvány rabszolga, ezért megfizetsz!”

A teremben alig keltett feltűnést Evias belépése, csak Pentadius, az udvari titkár szeme tapadt rá mohón, élesen, vetkőztetőn. Valóban klasszikus szépség volt a lány: magas, arányos termet, telt, izmos karok, aphroditei mellek, két tökéletes alabástrom-váll, ovális arcában a smaragdzöld szem külön élt és tündöklött, a tenger titkos mélységei villództak fel benne, és kemény vonalú száján szelíd mosoly játszadozott, mint rózsaszínű szitakötő. Ezt az üresfejű, cifrálkodó és hiú udvari titkárt is megigézte ez a harmonikus szépség, akárcsak a durva tribunust. Eviasnak helyén volt a szíve is, a tenyere is, a nyelve is, és úgy leteremtettézte a tolakodókat, mint annak a rendje, és ha szükséges volt, Basilina segítségéhez folyamodott: Julianus anyja úgy szerette a kislányt, mint a saját gyermekét, és ha valamelyik udvari ficsúr szemtelenkedni merészkedett vele, annak Basilina egyszer s mindenkorra elvette a kedvét a tiltott gyümölcstől…

Evias ugyan rabszolgalány volt, de a szigorú Basilina nem tűrt a házában semmiféle lazaságot, és kíméletlenül kiirtotta környezetéből azt a felfogást, hogy a rabszolgalány szabad préda. Nem egy javíthatatlan szoknyavadász csak a palota föld alatti börtönében józanodott ki aljas szenvedélyéből. De Basilina azzal is megmutatta szeretetét a csodálatosan szép kis rabszolgalány iránt, hogy mikor két fia, Gallus és Julianus iskolába került, a fiúkkal együtt a kis Eviast is Mardonios tanár gondjaira bízta. A kislány, bár valamivel fiatalabb volt a fiúknál, győzte az iramot, a rosszindulatú Gallus el is maradt mögötte, Julianus viszont eleven szellemével, csillapíthatatlan érdeklődésével és mohó betűéhségével az eszményképe lett.

A császár Ammianus tábornok előadását hallgatta, de az erélyes ajtócsapódásra felkapta fejét, s amint meglátta a gyorsírólányt, szokott hirtelen mozdulatával odaintett neki:

– Evias, menj csak az írószobába, s olvasd az Acta Diurna mai számát addig, amíg itt végzek.

– Igenis, Augustus – felelte a lány, és besietett az írószobába.

Ammianus éppen befejezte beszámolóját.

– Augustus, megbízásodat pontosan teljesítettem: gondosan elolvastam a galliai hadjáratról írt művedet, és katonai szempontból kifogástalannak ítélem. De a hitelességén kívül különös érdekessége az, hogy lebilincselő és izgalmas olvasmány, elsősorban azért, mert az előadást lépten-nyomon személyes kitérések, ötletek és néha humoros megjegyzések élénkítik. Amellett, hogy engem katonai szempontból különösen érdekelt, egyúttal kitűnően el is szórakoztatott. Tudod, Augustus, hogy nem szoktam hízelegni; tudom, hogy nem is tűrnéd, de őszintén meg kell mondanom, hogy a nagy Julius Caesarnak a galliai háborújáról írt „kommentárjai” nem egyebek száraz, egyhangú és álmosítón unalmas vezérkari jelentéseknél. Ez a könyved viszont a retorika tökéletes művészetével megszerkesztett irodalmi mű: szerzőségét bízvást vállalhatná az attikai próza nagy mestere, Xenophón!

– Lehet, hogy írásművem kissé egyéni hangja ragadott meg téged, tábornok, de görög írót nem érhet nagyobb elismerés, mint hogy Xenophónhoz hasonlítják. Köszönöm, tábornok.

Ammianus távozott, a császár pedig odaintett Pentadiusnak.

– Pentadius, add át kéziratomat Papylosnak, a főlevéltárosnak, azzal a parancsommal, hogy fogjon be ötven librariust ennek a könyvemnek a sokszorosítására! Egy hónap múlva látni akarom a példányokat! Értetted?

– Igenis, szent –

A császár fölkapta a fejét: szeme villámokat szórt. Pentadius későn kapott észbe, hogy a „felséges”, „szentséges” s egyéb efféle megszólításokat Julianus szigorún megtiltotta, sőt az „úr” megszólítást sem engedte meg senkinek. Érthető, hogy Constantinus talpnyaló környezetének egykori tagjai és neveltjei nehezen szokták meg az új rendet.

– Igenis, Augustus – helyesbítette elszólását a titkár –, máris indulok Papyloshoz. Kérlek azonban, Augustus, engedélyezd, hogy közöljem veled az imént érkezett alexandreiai gyorsfutár jelentését.

– Röviden! – utasította a császár.

– Tehát a lényeget parancsolod, Augustus. A lényeg mindössze ennyi: Clematiust, a gazdag és tekintélyes alexandreiai kereskedőt, a hajótulajdonosok collegiumának elnökét tegnapelőtt lefejeztette Honoratus, a comes Orientis…

– Mit beszélsz? – rivallt rá a császár. – Miért? Beszélj! – Megragadta mellén a könnyű chitont, s úgy megrázta az ifjút, hogy a fogai összekoccantak. Hangtalanul hápogott, s időbe telt, amíg újra felelni tudott.

– Honoratus csak a kötelességét teljesítette, Augustus, hiszen Clematiusra rábizonyult, hogy titkos varázslatokat végeztet assyriai mágusokkal, hogy az ágyába kerítse a főváros legkívánatosabb asszonyát, a lázító szépségű Byblist, aki történetesen az anyósa volt…

– Hazudsz, bitang! – fojtotta belé a szót a császár felháborodottan. – Még hogy Clematius, a Nagy Istenanya alexandreiai papi testületének felügyelője? Szennyes rágalom! A jelentést! A futárt! Azonnal hozzám!

– A futár a legközelebbi gyorshajóval visszament Alexandreiába…

– Mindegy, én előkerítem! Kivallatom, s aztán kiirtom ezt az aljas rágalmazó bandát! Takarodj! – mutatott erélyesen az ajtóra.

Pentadius úgy ódalgott ki a teremből, mint a leforrázott kutya.

– Ezt a gyanús képű Pentadiust figyeltetni fogom – nyitott be az írószobába a császár.

– Mi történt? – ugrott fel Evias, és félredobta az újságot.

Julianus elmondta a titkár meséjét, miközben hangja remegett a felindulástól. Ezt az aljasságot nem tételezhette föl Clematiusról! Azonnal vizsgálóbiztost küldött Alexandreiába, s a derék és komoly Aradius praetor egy hét alatt mindent kiderített. Julianusnak igaza volt: Clematius ártatlanul került a vérpadra. Aradius jelentése valóságos rémregényt leplezett le, ami nem is regény volt már, hanem gonosz és fekete tragédia.

Clematius boldogan élt feleségével, a csinos kis Feliciával. Anyja, aki már természetesen túl volt a hamvas fiatalságon, semmi áron sem volt hajlandó tudomásul venni az alkonyat kérlelhetetlen közeledését, s egész testével és egész vad szenvedélyével tiltakozott az öregedés ellen. Főleg a testével. Csillapíthatatlanul szomjazta a férfiölelést, s a fejébe vette, hogy szenvedélyét a legegyszerűbben és minden feltűnés nélkül otthon elégítheti ki, hisz ott van a veje, Clematius, Alexandreia legszebb férfia! Egy pillanatig sem gondolt arra, hogy a férfi elutasítja, hiszen gyönyörűnek és csábítónak látta magát elefántcsontnyelű sidoni üvegtükrében, s meg volt győződve róla, hogy drága kenőcsei és illatszerei az asszonyi harmincas évek apró szépséghibáit nyomtalanul eltüntetik.

De nem is ezen múlt a dolog, hiszen Byblis még mindig kívánatos szépség volt, hanem Clematius tisztességérzetén. Kár a szót szaporítani: Hippolytos szörnyű esete ismétlődött meg, azzal a változattal, hogy ez az újfajta Phaedra, Byblis, nem a mostohafiát, hanem saját leányának a férjét akarta elcsábítani.

Csakhogy a szemérmetlen és elvetemedett asszonynak minden ügyeskedése és felkínálkozása hatástalannak bizonyult és kárba veszett, végül is Clematius nemcsak kereken elutasította, hanem kiutasította a házából is. És most a vérig sértett nő halálos bosszút esküdött: fölment Honoratushoz, aki jobban méltányolta bájait, mint a durva vő: nemcsak a vacsora volt remek, hanem az éjszaka is. Reggel pedig Honoratus átszellemülten írta alá Clematius halálos ítéletét. A megokolás egyszerű volt és szófukar: összeesküvés, felségsértés. Clematiust még aznap kivégezték.

Aradius praetor jelentéséből a császár mindent megértett. Szokása szerint gyorsan döntött: Honoratust rabszolgasorba taszította, és bányamunkára kényszerítette: néhány év múlva elpusztult az egyik hispaniai ólombányában. Byblis büntetése még keservesebb volt: a tüzes vérű szépasszonyt a fagyos északra száműzte Julianus; parancsa szerint súlyos vasbilincsbe verték kezét-lábát, és egy tucatnyi gonosztevővel együtt teherhajón szállították a birodalom legészakibb pontjára, az örökké szeles, fagyos, jeges Thulébe, ahol soha többé nem ápolhatta hervadhatatlannak hitt szépségét, még tisztálkodásra sem volt módja. Vérig sértette, hogy a kis sziget tízfőnyi helyőrségében egyetlen legény sem akadt, aki őt megkívánta volna, holott a többi rabnőt – akik majdnem mind gyilkosok vagy méregkeverők voltak – ismételten kitüntették kegyeikkel ezek a durva katonák, akik javarészt szintén büntetésből szolgáltak itt a világ végén.

Sajnos, Byblis testét hónapok alatt tönkretették a folyton süvöltő szelek, a fagy, a jég, és főképp az ápolatlanság; sebek torzították el arcát és testét, és hiába könyörgött őreinek, hogy döfjék le, azok szóra sem méltatták. Tudták a történetét, mert a caledoniai Alauna-öbölbe jártak élelmiszerekért, s ilyen alkalmakkor a kis kikötővárosban elolvasták az Acta Diurna régebbi példányait is, az Acta pedig az ilyen feltűnő botrányokat színes és rikoltó cikkekben csámcsogta végig újra meg újra. Mikor végre az egykori „szépasszony” roncs testét megölte a szenny és a fagy, s a katonák bilincsestül a tengerbe dobták, már az izgató és csípős érdekességekre éhes Acta sem írt róla.

De ez a sötét tragédia csak hetek múlva zajlott le, amikor Aradius visszaérkezett Egyiptomból, megírta jelentését, és Julianus döntött. Egyelőre példás erőfeszítéssel legyűrte izgalmát és felháborodását, hiszen ma még rendkívüli erőfeszítés várt rá: az Istenanyára tervezett magasztalást vagyis himnuszt kellett lediktálnia. A türelmesen várakozó Eviasra pillantott, alig észrevehetően megrezzent, fejét fölvetette, és hirtelen megszólalt:

– Evias, légy türelmes még néhány percig, rögtön kezdjük. Előbb imádkozom, hogy az Istenanya világosítsa meg elmémet, gondolataimat telítse bölcsességgel, és öltöztesse az ékesszólás egyszerű és filozófushoz illő köntösébe.

Néhány pillanatig némán, elmerülten gondolataiba mélyedt: nyilván imádkozott; egyszerre csak felállt, két karját szertartásosan kitárta, arca felfénylett, szemei lángoltak: a nyitott szárnyas ablakon ezüstösen beomlott a telihold fénye, s izgatottan szikráztak a csillagok.

– Nézd, Evias, nézd – lelkendezett Julianus átszellemülten. – Látod ezeket az üdvözítő fényeket?

– Isteni fényözön – felelte csöndesen a lány. – Csoda.

– Aminthogy az éjszaka és a nappal, az ég és a föld, az ember és a világ, az élet és a filozófia mind csupa csoda. Érzed-e, Evias – forrósodott át a hangja –, érzed-e ennek az éjszakának a varázsát? Érzed-e, hogy az ilyen pillanatok hozzák meg a filozófusnak a legnagyobb kegyelmet: a boldogító egyesülést az istenséggel?

– Ezt még nem érzem, Julianus, csak sejtem: hiszen nem vagyok beavatott; nem volt részem a misztériumok adta megvilágosodásban, és a filozófiában is csak a kezdő lépéseket próbálgatom…

– Nem, Evias – tiltakozott Julianus –, én sokkal többre értékellek téged, és tudom, hogy közel vagy már a lelki tökéletesedés legmagasabb fokához, a tökéletes theurgiához.

– Még csak vágyódom rá, Julianus, és akarom. Minden erőmmel akarom!

– A te erős akaratoddal el is éred, ezt bizonyosan tudom. Ha elmélyedsz abban, amit ma lediktálok neked, jókora lépéssel közelebb jutsz a tökéletességhez. Úgy érzem, hogy megérett bennem a mondanivaló. Készen vagy, Evias?

A lány már mindent előkészített: az asztalán két vasnehezék feszítette ki a keskeny hasábokra vonalozott finom pergament, mellette henger alakú bronz tintatartó s vagy egy tucat nádtoll s az elmaradhatatlan vakarókés: erre ugyan sohasem volt szüksége Eviasnak, mert gyorsírása tökéletesen hibátlan volt. A lány fölvette az egyik nádtollat, belemártotta a tintába; várakozón Julianusra nézett, és így felelt:

– Készen vagyok, Julianus. Kezdhetjük.

„Vajon nem szentségtörés-e oly főbenjáró titkokat feszegetnünk, hogy kicsoda Attis vagy Gallus, ki az istenek anyja és milyen jellegű az ő engesztelő szertartása” – kezdte Julianus idegesen, éles fejhangon és máris kissé izgatottan, miközben a szöveget lendületes kézmozdulatokkal és arcjátékkal kísérte. Evias nyugodtan és egyenletesen írt, szeme és keze a pergament figyelte, nádtolla halkan sercegett. Miután a császár kissé nyugodtabban s egészen tárgyilagosan összefoglalta néhány mondatban az Attis-kultusz phrygiai eredetét, kialakulását hellén földön, főleg Athénben, hirtelen félbeszakította a diktálást:

– Olvasd fel, Evias – állította meg a lányt –, amit eddig írtál.

A leány pontosan felolvasta az elhangzott szöveget, a császár gyönyörködve hallgatta mondatainak kifogástalan stílusát és ritmusát.

– Új bekezdést – vezényelte a császár, s Evias új hasábot kezdett.

– Tehát? – fordult a császárhoz kérdőn.

„Érdekes történelmi adat és bizonyíték az istenség mindenhatósága mellett: hogyan jutott el Phrygiából a Nagy Istenanya szobra és tisztelete a birodalom fővárosába. Mivel a hannibali háborúk idején a rómaiak igen nehezen tudták legyűrni a punokat, Delphoitól kértek tanácsot és jóslatot. A Pythia azt felelte, hogy vegyék maguk mellé szövetségesül a pessinusi Nagy Istenanyát, s az ő segítségével bizonyosan legyűrik Karthagót. Hajóra tették hát az Istenanya égi eredetű szobrát. Vígan siklott isteni terhével a hajó, gyorsfutárok vitték Rómába a szentséges szobor érkezésének hírét… Ostia, a főváros kikötője ünnepi díszben várta az istenasszonyt… a parton a szenátus bíborszegélyes tógái és a magas rangú katonák ezüstpáncéljai ragyogtak, felsorakozott a fehér ruhás papság, ott álltak a hófehér fátylas Vesta-szüzek; pálmalengetéssel köszöntötték volna a Nagy Istenanyát – ám a hajó hirtelen megállt, és semmiféle emberi erő nem bírta megindítani. Ekkor előlépett Claudia, Vesta szűz papnője, akit azzal gyanúsítottak, hogy megszegte fogadalmát, és hangosan imádkozott az istennőhöz, hogy tegyen bizonyságot ártatlansága mellett… És íme, csoda történt: Claudia a hajó orrára erősítette az övét, és a szinte megfeneklett hajót könnyűszerrel partra húzta. A nagy istenanya bebizonyította ezzel, hogy szobra, amelyet a hajón hoztak, nem élettelen anyag, hanem valóságos, élő isten, amit az is igazol, hogy valóban hű szövetséges lett, mert megérkezése után felragyogott Róma szerencsecsillaga, és a rómaiak leverték a karthagóiakat, elfoglalták és lerombolták Karthagó városát, s ezzel a punok hatalma örökre megtört és megsemmisült. Így a Nagy Istenanya az igazi megalapítója Róma világuralmának.”

Evias szeme fölcsillant; s mivel Julianus nem beszélt tovább, megszólalt:

– Milyen gyönyörű csoda!

– És hiteles – tette hozzá Julianus. – A történetírók egyhangúan igazolják, és tény, hogy Claudiának abban az évben, csak Rómában, hét bronzszobrot állítottak. Tudod, mi volt ez, Evias? A szüzesség csodája; mert ez a legnagyobb és legerősebb csoda a világon. Hogy egyesüljünk az istenséggel, annak leghatalmasabb eszköze a test és lélek tisztasága, amit egy szóval így nevezek: szüzesség. De erről majd később beszélek neked, Evias. Most folytassuk.

És a mély értelmű történelmi anekdota után lelkesen és folyamatosan fűzte tovább az értekezés lényeges tételeit: elsőnek ezt: Attis a Napból sugárzó fény, utána pedig ezt: Attis a Nap teremtő ereje; a csillagos ég Attis tiarája, amelyet az Istenanyától kapott. A Gallos folyó, amelynek mentén a mítosz szerint az Istenanya megtalálta Attist, nem más, mint a Tejút, amelyben a szenvedély fűtötte test a szenvedélytelen aetherrel összevegyül. Ugyanezt így fejezi ki a mi nagymesterünk, Porphyrios: „A lelkeket a Tejútra vezetik, midőn átlépnek a létezésbe.” A mítosz azt is elmondja, hogy mikor az Istenanya a Gallos folyó partján megtalálta Attist, azonnal szerelmére méltatta, és fejére illesztette a csillagos tiarát.

Kifogyhatatlan bőséggel és biztonsággal áradt a szó Julianusból, miközben az Istenanya tulajdonságait felsorolta: Evias felfigyelt arra a tételre, hogy az Istenanya „anyátlan szűz, rokona Athenaenek és valóságos anyja minden isteneknek”. Az újplatonikusok allegorikus mítosz-értelmezése kissé még a filozófiában jól képzett Eviasnak is bonyolult volt, de hibátlanul leírta a szöveget; ezt a részt Julianus fel is olvastatta vele, és utána felkiáltott örömében:

– Nagyon jó! Kifogástalan! Megértettél! Nemhiába mondtam, hogy egyre közelebb jutsz a tökéletességhez!

– Julianus! Csak az írás az enyém, a gondolat a tiéd. Örülök, hogy hibátlanul le tudtam írni gondolataidat.

– Azért örülök tökéletes gyorsírásodnak, mert páratlan figyelmeddel és értelmességeddel szinte sugallod a mondataimat; érzem, hogy részt veszel filozófiai elmélkedésemben; nem vagy lelketlen gép, mint a többi gyorsíróm: Euagriusnak vagy Caepiónak legfeljebb egyszerű leveleket szoktam diktálni. De folytassuk!

Most a Nagy Istenanya ünnepe szimbolikus cselekményeinek leírására és magyarázatára tért át a császár. Evias élénken emlékezett még a tavalyi ünnepségekre, és érdeklődéssel hallgatta és írta Julianus fejtegetéseit: most értette meg igazán az ünnep jelentőségét.

Igen, tavaly! Sohasem felejti el Evias azt a szomorú márciust. Éppen a nagy fájdalom, a mély gyász és vezeklő böjtölés napján, március 22-én érkeztek Antiocheiába, a birodalom legvidámabb városába, a könnyű öröm és a léha szórakozás új Sybarisába.

– Látod, Evias – szólalt meg Libanios a bevonuláskor a kocsiban –, ez a mindig léha és felelőtlen Antiocheia ma a világ legszomorúbb városa. Ha egy kicsit figyelsz, lépten-nyomon meghallod a hívők jajveszékelését és rituális gyászénekeit.

– És mi ez? Ma kezdődnek az ünnepek?

– Már egy héttel ezelőtt megkezdődtek – felelte Libanios, aki jól ismerte a várost is, az Attis-ünnepségeket is. – Attis mítoszát ismered; tudod, hogy a Nagy Istenanya találta meg őt a Gallos folyó nádasaiban, s ezért az ünnepségek a nádvivők, a kannophoroi felvonulásával kezdődnek: annak az emlékére vonul fel ez a körmenet március 15-én, hogy ekkor találta meg Attist a nádasban a Nagy Istenanya.

– Hiszen akkor éppenséggel örömünnepet kellene tartani – szólt közbe Evias.

– Csakhogy nem ilyen egyszerű a dolog – folytatta Libanios –, mert nyilván tudod, hogy ezek a tavaszi ünnepek a természet téli halálát és tavaszi feltámadását jelképezik, tehát az ünnepet egészen az utolsó napig a szomorúság hangulata jellemzi. Ha elmondom az ünnep egyes mozzanatait, voltaképpen egy szimbolikus tragédia jelenetei bontakoznak ki előtted, íme: március 21, a tavaszi napéjegyenlőség napja, a dendrophoroi körmenetének az ünnepe: egy kivágott fenyőfa törzsét drága takarókba csavarják, és telehintik ibolyakoszorúkkal. Ez a fa a halott Attis jelképe. Március 22 a halottsiratás, a gyász napja, sőt ezen a napon a halott isten engesztelésére böjtöt is tartanak. Ez éppen a mai nap, s ezért szomorú a császár reggel óta már, mert ilyen napon a városba érkezni végzetes, és ezért Antiocheia a császár életében, az ő meggyőződése szerint, halálos jelentőségű.

– Ez nála csak pillanatnyi hangulat – jegyezte meg a lány.

– Ne hidd – figyelmeztette Libanios –, ez megszállottság. Szentül hisz a jelekben: szigorú intésnek tekinti az istenség minden megnyilatkozását. Ilyen az is, hogy éppen a gyásznapon kellett ide érkeznünk. Ezt a hitét nem bírjuk megingatni.

– Igen. A hitében makacs és túlzó, mert föltette rá az egész életét.

– Ezt tisztelem benne, s ezért sajnálom. Mert ez lesz egyszer a végzete, és ezt semmiképpen sem háríthatom el. De hadd fejezzem be az ünnepségek ismertetését: a következő nap is gyásznap, folytatódnak a halottas siránkozások és a gyászénekek, a huszonnegyedike pedig már a nevével is jelzi, hogy a véres kiengesztelés napja. A neve Sanguis – Vér! A halott Attis szellemét ezen a napon véres áldozatokkal engesztelik: a papok, a gallusok, a fuvolák éles sikoltozása közben, irtózatos visítozással, őrjöngő önkívületben, már érzéketlenül minden testi fájdalom iránt, meghasogatják testüket, és az eszméletlen átszellemülés közben meghozzák a legfőbb engesztelő áldozatot: éles kővel megférfiatlanítják magukat.

– Szörnyűség! Visszataszító! – rázkódott meg Evias.

– Nehogy ilyesmit mondj Julianus előtt – intette Libanios –, neki ez szentség, a tökéletesség netovábbja. De hadd mondjam végig: március 25-én befejeződik az ünnepsorozat: ez az ujjongás és a vidámság napja, s ezért Hilaria a neve; értelme: a halott Attis feltámadt, vagyis a halott természet újraéledt, és ezt a feltámadást vidám dalokkal, álarcos felvonulásokkal és dús lakomákkal ünneplik. A halálos feszültség feloldódik; majd meglátod, milyen önfeledten tombol és ujjong a feltámadás ünnepén Antiocheia! Március 26-án egynapos pihenés következik; az agyonfáradt táncolók és részegek kialusszák magukat, hogy 27-én illendő állapotban vehessenek részt az ünnepélyes zárókörmeneten, amelyben a Nagy Istenasszony ezüstszobrát virágesőben viszik az Orontes folyóhoz, megfürdetik és megtisztítják, s így őrzik aztán pompás templomában a jövő év márciusáig.

Mire Libanios befejezte magyarázatát, meg is érkeztek a Silpius-hegy déli lejtőjén terpeszkedő császári palotához.

Kiszálltak a kocsiból, és Libanios, az ünnepelt filozófus és szónok, csak akkor eszmélt rá, hogy kivel is kocsizott együtt; ez a fiatal lány a császár gyorsírója és úgyszólván titkára, ez a tündéri kis rabszolgalány tulajdonképpen méltó volna rá, hogy egy harminckilenc éves filozófus szürke napjait megszínesítse. Eszes, okos, talpraesett lány, elvégezte a retorikai és filozófiai főiskolát, és valóságos nebáncsvirág; Libanios tudta róla, hogy már nem egy tolakodó udvari embert megszégyenített: Euphorion, a rettegett rabszolgafelügyelő már első szemtelen kísérletével csúfos kudarcot vallott; és azt is tudta, hogy Eviast kislány kora óta óvja és védi Julianus anyja, az előkelő származású, kivételesen művelt és szigorú Basilina. Mindezeken kívül Libaniost főképpen az tartotta vissza a közeledéstől, hogy féltette jó hírét, tudományos és közéleti tekintélyét; megérezte, hogy aki beleharap az efféle csábító, ám tiltott gyümölcsbe, elveszti az addig élvezett közbecsülést, nem is szólván arról, hogy a lány esetleg nyilvánosan is megszégyeníti. A professzor tehát, filozófushoz illő nyugalommal döntött, és a friss szellemű és csodálatos testű gyorsírólányt kikapcsolta az életéből. Bár meg volt győződve róla, hogy a leány, a „nagy tanár” világhírének varázsos hatására előbb-utóbb zsákmánya lesz, örült neki, hogy ezt a nyugtalanító és – mi tagadás – veszélyes leányt kiküszöbölhette az életéből.

Később, ha eszébe jutott ez a nagy kísértés, és feltündöklött képzeletében a „knidosi Aphrodité” (így nevezte magában Eviast) praxitelészi márványteste, mindig megborzongott, de mindig büszke elégtétellel töltötte el az a tudat, hogy filozófusi és emberi méltóságát sikerült csorbítatlanul megtartania. Egy pillanatra sem jutott eszébe az ezópusi példázat a savanyú szőlőről…