Hegedüs Géza

Évezredek

szépprózája

fapadoskonyv.hu

Tartalom

1. Az ókori előzmény

2. Aurelius Augustinus (354–430)

3. Giovanni Boccaccio (1313–1375)

4. Miguel de Cervantes Saavedra (1547–1616)

5. Daniel Defoe (1660–1731)

6. Jonathan Swift (1667–1745)

7. Voltaire (1694–1778)

8. Henry Fielding (1707–1754)

9. Jean-Jacques Rousseau (1712–1778)

10. Johann Wolfgang Goethe (1749–1832)

11. Walter Scott (1771–1832)

12. Stendhal (1783–1842)

13. Honoré de Balzac (1799–1850)

14. Victor Hugo (1802–1885)

15. Nyikolaj Vasziljevics Gogol (1809–1852)

16. Charles Dickens (1812–1870)

17. Gustave Flaubert (1821–1880)

18. Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij (1821–1881)

19. Lev Nyikolajevics Tolsztoj (1828–1910)

20. Émile Zola (1840–1902)

21. Guy de Maupassant (1850–1893)

22. Anton Pavlovics Csehov (1860–1904)

23. Makszim Gorkij (1868–1936)

24. Marcel Proust (1871–1922)

25. Thomas Mann (1875–1955)

26. Franz Kafka (1883–1924)

Előszó

Ez a kis könyv lehetne kétszer ilyen terjedelmes, lehetne akár négyszer ilyen terjedelmes is, hiszen jelentékeny prózaíró az utóbbi kétezer esztendőben sokszorosan több volt, mint ahányról a szerző ezeket a röpke arcképvázlatokat írta. A cél azonban nem valami irodalomtörténeti teljesség volt. A szerző feltette magának a kérdést, vajon kiket tart valóban a legfontosabb szépprózaíróknak. És itt a fontosság nem is mindig esett egybe a legnagyobb írók fogalmával. Mert például, ha megkérdenék tőlem, ki nagyobb regényíró, Defoe vagy Turgenyev, habozás nélkül Turgenyevre szavaznék, s lám, ő nincs a névsorban, Defoe pedig igen. Mert Turgenyev nagy realista volt és megragadó stiliszta, de már Gogol után, és egy időben Flaubert-rel, Dosztojevszkijjel, Tolsztojjal. Az irodalom további útja nélküle is ugyanaz lett volna, míg Defoe Robinson alakjával és történetével újfajta hős, újfajta kalandok felé mutatta az utat. Szaporíthatnám a példákat; Thackerayt is nagyobb regényírónak tartom, mint Dickenst. De a XIX. század nagy orosz és francia realistái mellett a Hiúság vásárának remekírója nem hozott a következendőket módosító újat, míg Dickens részvétteljes romantikája még a realizmusnak és naturalizmusnak is elébe sietett a nyomor mélységeinek feltárásában. És így folytathatnám az indoklást, hogy a következő kéttucatnyi arcvázlat mellé miért nem került még legalább kéttucatnyi.

Szólni kell azonban arról is, hogy mi magyarok sem vagyunk itt jelen, holott legalábbis Jókai, Mikszáth, Krúdy és Móricz színvonalban nem maradt el kora világirodalmi magaslatától. S ugyanúgy hiányoznak szomszédaink nagy írói, holott egy tágabb, közép-európai patriotizmussal ők is a szívem szerinti kedveltekhez tartoznak, és jól tudom, hogy a cseh Jirásek-től Haseken át Capekig, a román Creangától Sadoveanuig, az osztrák Schnitzlertől Stefan Zweigig, a jugoszláv népeknél Cankartól Ivo Andricig, s ha még távolabbra nézünk, a lengyel Sienkiewicztől Reymontig a legjobb európai színvonalig emelkedő prózaírók nemzedékei gazdagították nemzetük kultúrájával együtt az emberiség közös kincstárát. Külön könyvet lehetne és kellene írni róluk A közép-európai széppróza klasszikusai címmel. Ebben a névsorban mégsem volt helyük, mert Európa történelme úgy hozta magával, hogy mi, közép-európaiak ugyan be tudtunk hozni évszázados elmaradásokat is, legjobbjainkban megközelítettük vagy el is értük a legmagasabb értékeket, de világirodalmi kezdeményező szerepünk eleddig a szépprózában nem volt. A líra, az más: Petőfi, Ady vagy József Attila akkor is világirodalmi jelenség, ha a nagyvilágban viszonylag kevesen tudnak felőlük, míg Jókai vagy Móricz akkor is csak sajátos közép-európai kuriózum, ha idegenre fordított regényeiket viszonylag sokan is olvasták. Ezt keserves beismerni, különösen egy olyan szerzőnek, aki elsősorban magyar regényírónak tudja magát – de ez az igazság.

Tudtam volna persze olyan széles határokat találni, hogy egész Közép-Európával együtt mi is beleférjünk, de hát, akkor sokszorosan ennyi nyugat- és kelet-európai írót kellett volna hozzájuk felsorakoztatni. Vaskos kötet lett volna belőle, s az olvasó elvesznék a töméntelen felvillanó arcél körében, azt sem tudván, melyikükre is emlékezzék vissza. Én pedig éppen azt kívántam, hogy akikről beszélek, azokat az olvasó ne feledje el, sőt ébredjen fel érdeklődése, nézzen utána a lexikonokban, irodalomtörténetekben, hátha még többet is megtud róluk, mint amennyit tudomásul vehetett ezekből a rövid jellemzésekből. És ami ennél is fontosabb: szeretném, ha felébredne az olvasó kíváncsisága azok iránt, akiktől még nem olvasott, vagy keveset olvasott Nem is tagadom: gusztuskeltés okából írtam ezeket a vázlatokat, amelyekben mintegy magam előtt is megpróbáltam a lehető legrövidebben összefoglalni mindazt, amit a szerintem legfontosabb európai szépprózaírókról jellemzőnek tartok.

Az olvasó nyilván észre fogja venni, hogy ezt a könyvet olyan ember írta, aki nagyon szeret olvasni, aki az élet nagy gyönyörűségei közt tartja nyilván a mindennapi olvasást, és aki nagyon szereti is azokat a nagy írókat, akiket megpróbál közelebb vezetni az olvasóhoz, hogy ők szintén megszeressék. De az sem baj, ha egyik-másikukat nem szeretik meg, elegendő, ha felébred irántuk a kíváncsiságuk, hogy azután ki-ki maga vegye elő műveiket, és akkor vagy helyeseljen nekik, vagy vitatkozzék velük. Mert a nagy író akkor is formál bennünket, ha nem hiszünk neki, hanem ellentmondásra ingerelve segíti, hogy magunk alakítsuk ki saját véleményünket.

Abban pedig bizonyos vagyok, hogy aki az itt következő írók java részével összebarátkozott, az már nem áll meg, és az ő nyomukon indul gyönyörűségteljes felfedezőutakra a világirodalom minden tája felé.

És hogy kiknek írtam?

Azoknak is, akik még keveset olvastak, hogy útmutatást adjak. Azoknak is, akik már sokat, de még nem eleget olvastak, hogy kiegészítsem, amit tudnak. Azoknak is, akik mindazt tudják ezekről az írókról, amit én tudok, hátha valami új szempontot adhatok nekik véleményük kiformálásában akkor is, ha egyetértenek velem, akkor is, ha nem értenek egyet, és megkeresik magukban az ellenérveket.

Kellemes olvasást kívánok mindannyiuknak.

1974. november-december

H. G.

1. Az ókori előzmény

Amit mi már jó ideje szépirodalomnak nevezünk, az kezdetben és nagyon sokáig kizárólag költészet volt: ritmikus, énekelhető vagy lantpengetéssel kísérhető szöveg; még akkor is, amikor a népköltészet már jócskán átfordult a műköltészetbe. Ez időben a verses forma túlterjedt azokon a határokon is, amelyeken belül mi a szépirodalmat meghatározzuk. A filozófiai és a mezőgazdasági ismeretterjesztő szövegeket is versben fogalmazták. Így könnyebb volt emlékezetesen közölni, könnyebb volt megjegyezni. A próza csak az írás-olvasás gyakorlatával csatlakozott az irodalomhoz. Természetesen volt már azelőtt is próza. A mendemondákat, amelyek pletykáktól mesékig terjedtek, azelőtt is közölték egymással, ámde ez kívül esett a költészeten, még nem volt irodalom. És amikor már természetes volt az írásbeliség, először nem a költői képzelet alkotta tárgyakat fogalmazták prózába, hanem a tudnivalókat. A prózát a bontakozó tudományos igény szülte. A földrajz, a történelem, a jog és igazságszolgáltatás, a filozófia szólalt meg prózában az ókori görög évszázadok folyamán. Ezek a tudós szerzők olykor kiváló stiliszták voltak. Platón, a filozófus, a görög prózának talán legművészibb mestere, hanem amit írt, az bölcseleti elmélkedés, a mi fogalmaink szerint nem szépirodalom. Ámbár Lakoma című, nagyon is csevegő hangú remekműve, amelyben okos és művelt emberek a szerelemről beszélgetnek, már nagyon közel van ahhoz a körhöz, amelyet szépirodalomnak nevezhetünk. A széppróza azonban mégsem a filozófiából vált le, hogy a költészethez csatlakozva kibővítse a szépirodalom fogalomkörét.

A mi európai irodalmunkban a szépprózát a görög történetírás és a görög szónoki művészet készítette elő. A történetírók tudományos igénnyel idézték a múltat, de közben anekdotikus, novellaszerűen zárt eseménysorokat szőttek műveikbe, vagy egy-egy történelmi alak életútját oly kereken fogalmazták meg, hogy utólag már-már regénynek tetszik. Itt az úttörő szerep az i. e. V. században élt Hérodotoszé és a nem sokkal későbbi Xenophóné.

Hérodotosz úgy világutazó és úgy történetíró, hogy tudását közölve a világirodalom egyik legvonzóbb csevegőjének bizonyul. Kilenc könyvre terjedő nagy művében lépten-nyomon olyan zárt elbeszélésekkel találkozunk, amelyeket utólag akár novelláknak is nevezhetünk. Egyiptomi, méd, líd, perzsa mendemondákat formált anekdotázó hangon lekerekített történetekké, görög történelmi alakokról mesélt el hagyomány őrizte anekdotákat. Ha tetszik, ez már széppróza a történetíráson belül.

Xenophón Anabaszisz (Visszavonulás) című, a maga korában történelmi műnek ítélt beszámolóját egy háborús kalandról és a benne részt vevő görög katonák megmeneküléséről mi, közel két és fél ezer évvel később, már inkább nagy irodalmi riportnak nevezhetnénk. Kürosz neveltetése című történelmi életrajzát pedig az életrajzregény első megjelenésének ítélhetjük. Ezek a nagyon gondos stílusban írt, olvasási gyönyörűséget adó művek már kezdenek leválni a szakirodalomról, és a szépirodalom határán vannak.

A szónokok pedig – akik politikusok és jogászok – egyre gondosabban fogalmazták népgyűlésen vagy bíróság előtt elmondott szavaikat. Példálódzó történeteket mondottak el, emberi magatartások összefüggéseit fejtették ki. A szónoki tevékenységet egyre inkább tartották művészetnek. A görög ókor legnagyobb szónokának mondott Démoszthenész politikai tárgyú és célzatú prózája akkor is irodalmi érték maradt, amikor már rég elmúlt mögüle az a közéleti helyzet, amelyben a nagy és tragikus sorsú államférfi szavakkal próbált szembeszállni a hódítóval. Démoszthenész prózája műfaji eszménnyé vált. Követőinek már fontosabb volt a stílus, mint a mondanivaló. Később a szónoklatot nem egyszer tömeggyönyörködtető okokból fogalmazták, s a nyilvános beszéd jobban emlékeztetett egy irodalmi előadásra, olykor élvezetes ismeretterjesztésre, mint politikai agitációra. Ezeket a beszédeket sok példányban másolták, és az olvasók viszonylag széles rétegei élvezték olvasva vagy felolvasva. A későbbi évszázadok legirodalmibb szónoka, Lukianosz (aki egyébként nem volt görög, hanem közel-keleti sémita – szír vagy zsidó – jövevény, egy időben római állami szolgálatban állt, de a görög kultúra hanyatlásának idején a legjobb görög nyelvű író) nyilvánosan is előadott műveit elsősorban már olvasásra szánta, s nem egy közülük közelebb áll a későbbi fogalmak szerinti novellához vagy szatírához, mint a szoros értelemben vett szónoki beszédhez.

A szónoki beszédről vált le ily módon a szatíra is. Sajnos, a legjobb görög szatirikus szerzőnek mondott Menipposz művei nem maradtak fenn. De utánzóiból gyaníthatjuk, hogy fontos szerepe volt a széppróza előkészítésében.

A történetírásnak és a szónoklatnak s részben a filozófiának kellett olyan becsületet szereznie a prózai fogalmazás számára, hogy olyan tárgyakat is elkezdjenek prózában elmondani, amilyeneket addig csakis versben lehetett megfogalmazni. Ehhez azonban az is hozzájárult, hogy az elbeszélő költészet már nemcsak hősi eposzokban idézte a példamutató elődöket. A későbbi görög századokban kialakult egy köznapi, sőt falusi életet ábrázoló, főleg szerelmes tárgyú elbeszélő költészet is: a pásztorokról és pásztorlányokról beszélő idill. Az idilleket, ha tetszik, akár verses novelláknak is mondhatjuk. És amikor a gondosan fogalmazott prózának már irodalmi becse volt, elkövetkezett a találkozás szerelmes történet és próza között. Ez teremti meg az új műfajt: a regényt. A kezdetek kezdeténél – az i. e. II. században – egy remekmű áll: a Daphnisz és Khloé. Írójáról, Longoszról, a nevén kívül semmit sem tudunk. De a világirodalom nagy írói közé tartozik ezzel az egyetlen ismert művével is. Több mint kétezer év múlva ugyanolyan friss, bájos, lebilincselő és bámulatosan kerekded történet a két ifjú, tapasztalatlan szerelmesről, mint megírása idején. Ez már – nem kétséges – széppróza. Nem történelem, nem szónoklat, nem filozófia – ez már a költészethez tartozik, csak éppen prózában. Vagyis itt tágul ki az irodalom prózává és költészetté.

A Daphnisz és Khloétól kezdve létező műnem a regény. A legkülönbözőbb kalandok sorozatait lehetett elmesélni olvasásra szánt prózában. Népszerűek is lettek a pusztán szórakoztatás kedvéért halmozott hajós, háborús és rablókalandok, a szerelmi viszontagságok, a felettébb sok baj és veszedelem után végre összetalálkozó szerelmesek. Azt is mondhatnók, hogy a kalandos ponyva szinte egyszerre született meg a szépprózával. A görög ókor szerelmes kalandregényei közül a leghíresebb Héliodórosz Theagenész és Kharikleája. Ennek a szerzőjéről sem tudunk többet a nevénél, de terjedelmes műve amolyan igazi kalandos ponyva: kétezer év alatt nagyon sokszor és nagyon sok nyelvre fordították, átdolgozták, utánozták. (Nálunk már a jó öreg Gyöngyösi István is magyarította a XVII. század végén, méghozzá versben; a XVIII. században pedig Dugonics András mesélte el prózában magyarul; persze van modern fordítása is.)

A rómaiak azután már készen kapták a görögöktől az irodalmi igényű történetírást is, a szónoki lehetőségeket is, meg a kialakult regényt is. Liviusban is sok a szépirodalmi elem. De például Sallustius két történelmi életrajza, a Catilina összeesküvése és A Jugurtha-háború a mi fogalmaink szerint közelebb áll a történelmi regényekhez, mint a történelmi tanulmányokhoz. A császárkorban pedig a görög példák nyomán meghonosodik a szatirikus regény is, majd a kalandos regény is. Petronius nagy terjedelmű Satyriconjából csupán egy összefüggő részlet maradt fenn Trimalchio lakomája címen, de ebből is tudomásul vehetjük, hogy milyen pompás gúnyrajza lehetett ez a regény a római társadalomnak. A kalandos regényekből azután reánk maradt egy teljes, kitűnő mű: Apuleiusé, Az aranyszamár. Közel kétezer év múltán is a legmulatságosabb olvasmányok közé tartozik.

Mindez véletlenül vészelte át az időket, ezeknél sokkal több regényt és novellaszerű történetet írtak az ókorban. De ha valamennyi fennmaradt volna, együttvéve is elenyésző mennyiséget jelentene a költészet mellett. Az európai ókorban – görögül és latinul – még csak éppen megjelent az irodalom szélén a széppróza. De még nagy időknek kellett eltelniük, hogy kifejlődjék belőle a későbbi korok olvasmánya.

2. Aurelius Augustinus (354–430)

Az ókori és középkori gondolkodás határán úgy áll Augustinus, mint majd körülbelül ezer évvel később Dante a középkor és az újkort előkészítő reneszánsz választóvonalánál. Mindketten a múltból szerzett kultúra egészével készítik elő nagy időkre szóló érvénnyel a gondolatok és az érzelmek jövőjét. E párhuzam tudomásulvételére azért van szükség, hogy kellő mértékben érzékeljük, mennyire nem sorolhatjuk be Augustinust – magyaros nevén Ágostont – az egyház szentjeinek szokványos sorába, még csak úgy sem, mint egyikét a szellemileg legkiválóbbaknak. Akadtak idővel rajta kívül is szentté avatott nagy gondolkodók (mint például Aquinói Tamás vagy még később Morus Tamás), ő azonban túl azon, hogy egy évezredre alapját vetette a művelt emberek világképének, s hatása mindmáig lemérhető, emellett, sőt talán ez előtt egy bőséges évezred legnagyobb prózaírója volt: az antik klasszikusok és a korareneszánsz Boccaccio között nincs senki, aki annyit tudott volna társadalmi összefüggésekről, lélektani mozzanatokról, a valóságnak és a képzeletvilágnak értelmeket és érzelmeket mozgató megfogalmazásáról. Az ókor csak előkészítette az európai szépprózát, de Augustinus Vallomásaival teljes pompájában áll előttünk a mai értelemben vett szépirodalmi próza. S ennek az önéletrajzi műnek talán egész Rousseau-ig, tehát a XVIII. századig, nincs is értékbeli párja az egész világirodalomban.

A római katolikus egyház idővel szentté avatta, nevét magyarosan Szent Ágostonnak szoktuk mondani. Idővel kiderült, hogy elhamarkodottan avatták szentté, mivel eszméinek egy része nagyon is veszélyesnek bizonyult az egyházi ideológia számára. Hiszen az „eleve elrendeltség” elmélete idegesítően ellentmondott az egyház hirdette szabad akaratnak, s később, sokkal később – több mint ezer évvel utána – Kálvin többek közt éppen ezzel az augustinusi elvvel fordul az egyház ellen, s még később ezt az elméletet lehet továbbfejleszteni a természettudományos determinizmusig.

Ez azonban csak egy példa Augustinus évezredekre kiható gondolatrendszeréből. Mellette az sem mellékes, sőt talán még ennél is fontosabb, hogy oly sokat meglátott a társadalom mozgásának dialektikájából, az ellentétek hatásáról a történelmi mozgásban, amennyit megint csak a XVIII. századig senki sem sejtett.

Ezekért és az egész gondolatépítményért maradandóan előkelő helye van a filozófiatörténetben, még azok számára is, akiknek az ő teológiája már csak történelmi emlék. Ámde ez az egész gondolatépítmény egy rendkívüli írói teljesítmény eszmei mondanivalója. S ez az írói teljesítmény akkor is az irodalomtörténet fordulópontja lenne, ha bármi más volna benne az eszmei mondanivaló. Nyilvánvaló, hogy már akkor nagy író volt, amikor még nem is volt keresztény, és nagy vesztesége az irodalomnak, hogy elvesztek – bizonnyal tervszerűen megsemmisíttettek – azok a bölcseleti és szépirodalmi művek, amelyeket még mint pogány író, a latin szerzők hagyományának folytatója írt.

Ez a szent ugyanis csak harminchárom éves korában vette fel a keresztény vallást. Addig igen-igen változatos életet élt, ami nélkül nem is jöhetett volna létre a szépirodalmi főmű: a Vallomások.

Az észak-afrikai Thagestében született. Apja gyarmati főtisztviselő. Anyja keresztény nő. Ebben az időben a római birodalomban a kereszténység már hivatalos államvallás, de még nem kötelező. Még számosan vallják Juppitert és az Olümposz isteneit, még többen különböző félkeresztény szekta tagjai, magának a kereszténységnek is többféle árnyalata van. A katolikus szó „általános”-t jelent, de a kereszténység még egyáltalán nem általános. A különböző vallások és vallási árnyalatok mellett a legkülönbözőbb filozófiák csábítják, zavarják a műveltebbek tudatát.

A pogány apa és a keresztény anya körében a serdülő Augustinus sokáig maga sem tud dönteni, mit higgyen. Kamaszkorától fogva kétségtelen, hogy a szellem embere lesz belőle. Lelkesedik Cicero prózájáért, görög mintájú drámákat ír, izgatja a filozófia. Az otthoni kis iskola után a nagyvárosias Karthágóban tanul filozófiát. Itt találkozik a divatos manicheizmussal, a perzsa Mani nagy hatású bölcseletével, amely a lét egészét a Jó és a Rossz, a Fény és a Sötétség örök harcának fogja fel. Egy rövid ideig maga is manicheusnak vallja magát, de hamarosan hátat fordít a lényegében két istent feltételező bölcseleti rendszernek, bár a hatása továbbra is termékenyítő a számára: mindvégig ellentétekben fog gondolkozni; a manicheizmus készítette elő, hogy a dialektikus gondolkodás egyik előfutára legyen. A sokféle filozófia és vallás elől a szkepszisbe menekül: mindenben kételkedik, annyira, hogy végül még saját kételyeiben is kételkedik. Közben vonzza az úgyszintén divatos újplatonizmus is, amely úgy eleveníti fel Platón egykori tanítását, a legfőbb Jóban való hitet, és azt a tanítást, amely szerint a Jó és a Szép azonos, hogy közben aszketikus (önmegtartóztató) életeszményt hirdet. Augustinus ez időben egyszerre éli a felettébb léha fiatalemberek életét, és játszik az aszketizmus eszméjével. Ezzel a bölcseleti gomolygással, de már mint rendkívül művelt fiatal férfi megy előbb Rómába, majd elszegődik retorika (szónoklattan)-tanárnak Mediolanumba (a római kori Milanóba). Élvezi az életet, és élvezi a gondolat játékait, elegáns nagyvilági életet él, hajszolja az élet kellemetességeit, nem is akar ellenállni a kísértéseknek. És csiszolja Cicerón nevelkedett latin stílusát. Ámbár eleve másféle stiliszta, mint Cicero, az ünnepélyes latin mondatok klasszikusa. Augustinus érzelmesebb, indulatosabb: mondataiban halmozza a jelzőket, a bonyolult határozószavakat. Mintha a jóval több, mint ezer év múlva európai divattá érő barokk stílus előfutára volna.

Mediolanumban pedig megismeri Ambrosiust, aki az ottani kereszténység vezéralakja. Az egyház idővel őt is szentté avatta, ő lett Szent Ambrus. Ambrosius a kornak talán legnagyobb szónoka, és kitűnő költő. Ő is ókori műveltségű, mint Augustinus, egyenes folytatója a nagy latinoknak, de lelkesen hívő keresztény. Az ő hatására közeledik a mindenben kétkedő fiatal professzor a katolikus egyházhoz. Egyszeriben megtagadja a szkepszist, és szellemes, csillogó tanulmányt ír a szkepszis ellen, majd az igazság megismerésének boldogító erejéről (ezek legkorábbi fennmaradt művei). És egyszerre keresni kezdi a harmóniát, a belső léleknyugalmat adó istenhitet. Erről is előbb tanulmányt ír, majd egy prózai-lírai, igazi szépirodalmi művet, a Soliloquiát („A lélek Istennel való magányos beszélgetéseinek könyve”). Még nem keresztény, de beszélget a kereszténység istenével. Ebben a remekműben már teljes pompájában bontakozik ki dúsgazdag stílusa. Szavalható próza ez: egy izgatott lélek vágyakozása a megnyugvásért.

Közben megnősül, de házassága elromlik. Elválnak. Egyetlen fiúgyermekük vele marad. Amikor ez a gyermek született, már majdnem keresztény, hiszen fiának az Adeodatus (Istentől nyert) nevet adta. Amikor majd dönt és megkeresztelkedik, megkeresztelteti fiát is. De a gyermek hamarosan meghal. Ez azonban már újra Afrikában történik. Hazamegy szülőföldjére. Ott akar tanítani. Ott már mint keresztény.

De mire hazaérkezik, már olyan nagy a tudományos tekintélye, hogy a keresztény közösség hamarosan szellemi vezéralakjának tekinti. Emberileg magára marad, felesége már nincs, fia meghalt, anyja is, aki oly remélve várja nagyra született fia megtérését, meghal. Nincs senkije, csak az egyház. Az egyház pedig hamarosan Hippo Regius városának püspökévé választja. Ez azt jelenti, hogy az észak-afrikai kereszténység irányítója. És ekkor derül ki az is, hogy lángelméjű szervező. Művei ez időben főleg vitairatok a különböző szekták és eretnekek ellen. Ezekben a művekben olvad bele a kereszténységbe mindaz a filozófiai elem, amelyet át lehetett venni a görög és római pogányságból.

Majd eljut a nagy számvetéshez: hogyan fejlődhetett a léha, olykor kicsapongó, fölényesen kételkedő fiatalember szent életű püspökké. Ez a téma nem filozófiai, ez igazi szépirodalom. A Vallomásokban akármennyi az elméleti meggondolás, igazi szépirodalmi mű, az őszinte önelemzés remeke. Dante, Petrarca, Erasmus, Rousseau sem tudta kivonni magát hatása alól, de még Proustnak is egyenes ági elődje, az önvizsgálaton alapuló lélektan klasszikusa. És az ókor meg a reneszánsz között a legirodalmibb és legegyénibb ízű latinság. Ha csak ezt írta volna, ha nem lett volna a keresztény világnézet legnagyobb filozófusa, akkor is múlhatatlan helye maradna a széppróza klasszikusai között.

Holott idővel megalkotta az Isten államáról szóló nagy elmélkedést is, amelyet főművének vallott, s amelynek gondolatgazdagsága még a modern politika és szociológia számára sem közömbös. De ez, mint műveinek túlnyomó többsége, bármilyen elegánsan fogalmazott, mégsem szépirodalom. Az életmű nagyobbik része teológia, filozófia, sőt mai szóval: publicisztika. Hanem a Soliloquia prózalírája – és mindenekelőtt a Vallomások – vérbeli szépirodalom, amelyről elmondhatjuk, hogy az ókori kezdetek után itt kezdődik el az önállósult, immár a költészettel egyenrangú európai széppróza.