CERVANTES

Ferrara hercege

Fordította:

Balogh Barna

fapadoskonyv.hu

Tartalom

A CIGÁNYLÁNY

A FÉLTÉKENY ÖREG

RINCONETE ÉS CORTADILLO

FERRARA HERCEGE

A SZÉP FOGADÓSLÁNY

AZ ÜVEGTESTŰ DIÁK

A CIGÁNYLÁNY

(Gitanilla)

Úgy látszik, hogy a cigányok és cigánylányok csak azért születnek erre a világra, hogy tolvajokká váljanak; hiszen tolvajnak születnek, tolvajnak nevelkednek, s végre is tolvaj lesz belőlük minden áron. Szeretnek verekedni, késelni, s ez a vágyuk csak haláluk órájában szűnik meg. Egy öreg cigánynő ebből a fajtából felnevelte húgának leányát, akit Preciosának nevezett el, s megtanított a fönti tudományokra. Megtanította a szépségápolás legrejtettebb módjaira, kártyavető művésznővé nevelte, úgyhogy Preciosa már sihederlány korában nemcsak a többi cigánylányok közül tűnt ki bámulatos szépségével, hanem az egész környék kedvence volt. Sem a napsugár, sem a zord és változékony időjárás ereje nem volt képes arcának sápadt, bársonyos bőrét megváltoztatni; kezei finomak és aprók voltak, mint egy hercegkisasszonyé.

Egyszóval Preciosa nemcsak tökéletes cigánylány volt, hanem bájos modorával és udvarias szavaival a legelső spanyol nemes leányának is beillett volna. Pajkos, pajzán és csintalan is tudott néha lenni, de sohasem ment túl a határon és megharagudott, valahányszor a többi lányok vagy fiúk káromkodtak vagy ocsmány nótákat akartak előtte énekelni. Ilyenkor megismerkedtek Preciosa körmeivel.

Tizenöt éves koráig Castilia különböző vidékein nevelkedett, ekkor visszavitte a nagyanyja a santa-barbarai nagytáborba, a cigányok Mekkájába és innen indult ki később Madridba Preciosa, hogy meghódítsa magának Spanyolhon fővárosát. Egy Szent Anna napján lépte át a város kapuját és egy nyolcas fandangóban lépett fel legelőször, melyet négy lány, négy öregasszony és egy híres cigány táncos járt el a városháza előtt. Mindenki megbámulta sudár alakját, karcsú derekát, s az egész város csodájára járt. Megnyerte a táncosok nagydíját, melyet a Szent Anna-templom Mária-oltára előtt adtak át neki. Meghódította nótáival, s románcaival a lelkesedő madridiak szívét.

Mondom, mindenki gyönyörködött énekében. – Áldjon meg az Ég, kislányom! – mondogatták egyesek, mások meg így kiáltottak fel: – Mily kár, hogy cigány ez a lány! Megérdemelné, hogy egy spanyol nemes gyermeke legyen…

Két hét múlva nyolc táncosnőjével újra visszatért Madridba, s mikor a hallgatóság nagy tapsvihara közben befejezte énekét, egy hadnagy elkiáltotta magát a tömegben:

– Énekelj még egyet, Preciosa!

Mikor aztán az szó nélkül engedett felhívásának, a hadnagy annyira fölhevült, hogy szolgáját Preciosához küldte, s arra kérte, hogy jöjjön el aznap este a lakására, s énekeljen egy szép románcot feleségének.

Alig adta át a szolga az üzenetet, máris egy díszes ruhájú fiatalember közeledett a szépséges cigánylányhoz és egy összegöngyölt papírlapot nyújtott feléje:

– Énekeld el ezt a románcot, ó, Preciosa – mondta neki remegő hangon. – Ha megtanulod és elénekled az országban, te leszel a világ legelső trubadúrja.

– Senorito – felelte Preciosa nevetve. – Én szívesen megtanulom a maga versét, de csak akkor, ha tisztességes dolgok vannak benne. Aztán meg, ami a fizetést illeti, először meg kellene egyeznünk, hogy fizessek-e érte magának valamit, és ha igen: mennyit versszakonként? De előre is jelzem, nem adhatok többet négy cuartónál, ezt is csak utólagosan…

– Hogy gondolsz ilyet, Preciosica – felelte az ifjú sértődötten. – Legnagyobb boldogságomra fog szolgálni, ha elénekeled románcomat és még én tartozom neked hálával.

– No jó, majd kiválasztom, apród úr – szólt Preciosa és kezet nyújtva az ifjúnak, táncosnőivel együtt odébbállott.

Egy korcsma mellett haladtak el, ahonnan dévaj, duhajkodó férfihangok ütötték meg füleiket. A nyitott ajtón keresztül egész jól be lehetett látni a terembe.

– Ne jósoljak vagy mondjak jövendőt, szép urak? – kiáltotta be Preciosa az ablakon át.

A mulató lovagok e dallamos csengésű lányhang hallatára egyszerre az ablakhoz futottak és nem tudtak hová lenni a csodálkozástól, mikor a szép cigánylány karcsú alakját megpillantották.

– Hé, cigánylányok, gyertek be, eszem a szentetek! – kiáltotta az egyik lovag dévajkodva. – Adunk pénzt, amennyi kell, csak jósoljatok…

– Csak a bőrünkre ne menjen! – kiáltotta vissza Preciosa nevetve. – Ismerem, hogy bánnak a lovag urak velünk, szegény lányokkal…

– Lovagi hitemre mondom, nem lesz bántódásod, kis cigánylány! – felelte az egyik nevetve. – A Calatrava keresztjére esküszöm: lejöhetsz és kisujjad sem fog meggörbülni…

– Preciosa – szólalt meg az egyik cigánylány –, ha be akarsz menni ennyi férfi közé, csak eridj, én ugyan tapodtat sem mozdulok innen.

– Figyelj rám, Cristina – felelte Preciosa. – Csak egy férfitól kell félned, azt is akkor, ha egyedül vagy. Ha együtt van egy csomó férfi, akkor nem kell félned tőlük, mert nem mernek egymás előtt szemtelenkedni.  Ne felejtsd el, Cristinca, hogyha egy nő becsületes akar maradni, egy egész hadsereg között is az maradhat; természetesen ilyenkor is kerülnie kell minden bűnre vezető alkalmat.

– Nos, te úgyis mindent jobban tudsz nálam, Preciosa. Gyerünk hát be, nem bánom.

Alig léptek be, az a lovag, aki behívta, rögtön észrevette a Preciosa keblébe tűzött papírtekercset és széles mozdulattal odanyúlva, kicsente.

– Senor, ne nyúljon hozzá! Épp az imént kaptam ezt a költeményt egy idegen úrtól.

– Ej, hát olvasni is tudsz, lányom?

– Még írni is…

A lovag kinyitotta az összegöngyölt papírlapot, s egy arany escudo hullt ki belőle.

– No lám, még pénzt is kapott a poétájától…

– Ej, ezt nem is gondoltam… – felelte Preciosa elpirulva. – Így hát alamizsnát adott nekem az a ficsúr… Az a gondolat, hogy egy költőtől kaptam alamizsnát, még jobban fáj.

– Lássuk csak, mit írt a poétád? – szólt a lovag, szeme elé tartva a papírlapot.

Nevetve olvasta föl a hosszú verses költeményt, melyben mélabúsan zengte el a hősszerelmes ifjú Preciosa iránt érzett halálos szerelmét.

„Te érted élek, halok,
Szegény, szerelmesszívű lovagod…”

Ez volt az utolsó versszak vége.

– „Szegény”, ez a szó van az utolsó sorban – szólalt meg Preciosa. – Rossz jel! A szerelmeseknek sohasem szabadna azt mondani, hogy szegények, mert a szegénység halálos ellensége a szerelemnek.

– Ki tanított téged erre, lányom? – vágott közbe egy nemes úr.

– Ugyan ki taníthatott volna? – felelte Preciosa. – Benne van a testemben, lelkemben. Hiszen már tizenöt éves vagyok! Nem vagyok sem nyomorék, sem félkegyelmű és a cigányfaj minden koraérettségével rendelkezem. No, azért ne bámuljanak így rám, hogy ennyire urasan beszélek, de tudniok kell, hogy a cigányok már fiatal korukban okosak. Nézzenek csak barátnőimre, ugye, butáknak látszanak első pillanatra? Pedig én mondom maguknak, nem kell náluk ravaszabb teremtés a föld hátán! Tudnak ők mindent, amit másutt csak a huszonöt éves lányok cselekednek. Az ördög a tanítójuk, mégis angyal védi őket…

Sorra jövendőt mondott és énekelt a lovagoknak, majd kecsesen kötényébe seperve a durókat és reálokat, kilibbent társnőivel a korcsma ajtaján.

A hadnagy feleségét, Dona Clarát már előre értesítette cselédje, hogy Preciosa meg fogja őket látogatni este. Még elő sem készülhettek fogadtatására, mikor egyszerre betoppant Preciosa és jósolt az előkelő családnak. Nagy volt azonban a szégyenkezés, mert egy aranyforintot nem tudtak sehonnan előkeríteni, amivel Preciosa keresztet akart rajzolni Dona Clara tenyerébe. Megérkezett a hadnagy úr is, de ő sem állott különbül pénz dolgában.

Így jósolgatott a városban Preciosa és olyan sokan akartak maguknak jövendöltetni, hogy reggeltől estig fáradoznia kellett, özönlött is bőven be a sok ezüst tallér.

Egy reggel, mikor a táborból Madridba igyekeztek, úgy ötven lépésnyire a város kapujától egy elegáns öltözékű fiatal úrfival találkoztak. Kék-sárga tollforgós kalapot viselt, arannyal átszőtt ezüstös ruhája volt s aranyozott tőrt viselt a derekán. A cigánylányok egyszerre megálltak és csodálkozni kezdtek: mit keres egy ilyen gazdag, előkelő ifjú egyedül és gyalog ezen a szokatlan helyen? Az hozzájuk közeledett csendesen és megszólította a nagyobbik cigánylányt:

– Engedd meg, kedves lányka, hogy veled és Preciosával két szót válthassak négyszemközt. Hasznotokra válik…

– Mivel éppen nem sietős az utunk, no meg kíváncsiak vagyunk – szólt a nagyobbik –, szívesen eleget teszek kérésednek.

E szavak után félrehívta Preciosát, s mindketten eltávolodtak a többi lányok csapatától jó száz lépésnyire, hogy a fiatalúrral egyedül beszélhessenek.

– Senoras – szólott ez szemlesütve. – Én lovag vagyok, Spanyolország egyik legrégibb és legnemesebb famíliájából származom: az apám épp most jár Madridban az udvarnál igen fontos és bizalmas küldetésben, melynek sikere esetén családunk fénye a legelső arisztokratáéhoz lesz hasonló. Én most, mint e hatalmas vagyon és család leendő örököse beszélek veletek és ünnepélyesen kijelentem, hogy mindezzel csak a szép Preciosának kívánok szolgálni, akinél gyönyörűbb teremtést világéletemben nem láttam! Ó, hadd rakjam lábai elé minden hódolatom, s hadd kérjem nőül itt, e pillanatban, tanú előtt biztosítván arról, hogy hűséges és odaadó férje leszek…

Nem tudom, hiszitek-e, amit mondok, de ha jól emlékszem, már említettem előttetek atyám nevét, s azt az utcát, ahol lakunk. Tudakozódjatok szomszédainktól, azok majd felvilágosítást adnak és megbizonyosodhattok róla, hogy tényleg az vagyok, akinek mondtam magam. Nagyon sajnálnám, ha kételkednétek szavaimban, különösen te, szép Preciosa, de hogy bebizonyíthassam, mily önzetlenek és tiszták szándékaim, íme, itt adok száz aranyat foglalóul…

Gitanilla{1} sokáig és figyelmesen nézte az előtte álló fiatalembert, majd nagyanyjához fordult és így szólt:

– Engedd meg, nagyanyám, hogy megfelelhessek a magam módja szerint ennek a szerelmes úrfinak…

– Csak felelj, gyöngyvirágom, tudom úgyis, hogy mindig helyén van a nyelved…

Preciosa a lovag felé fordult:

– Lovag úr – szólalt meg, mélyen a szemébe nézve. Látszott rajta, hogy nem igen talál kifogásolnivalót sem alakján, sem ábrázatján. – Bár cigánynőnek születtem és alacsony a származásom, itt bent mégis olyan furcsa lelkem van, hogy mindig nagy és szép dolgok után vágyom. Engem nem lehet megfogni ígéretekkel és szerelmi ömlengésekkel, mert noha nem vagyok több tizenöt évesnél, gondolatban és cselekvésben jóval meghaladom koromat. Nem tapasztalásból, de természetemtől fogva tudom, hogy a heves szerelmesek igen hamar megunják egymást. Kialszik szerelmük tüze, mint a szalmaláng és csak szenvedés marad utána. Ha eléri az ember, ami után vágyik, unalmassá válik az számára rövidesen, örök hűséget esküsznek egymásnak, együtt szenvednek éveken át és úgy képzelik, hogy nem tudnak egymás nélkül élni, amikor egyszerre ott terem az unalom, a megszokás és kiábrándulás koboldja, hogy belecsepegtesse mérgét a két szerető szívbe…

Jaj akkor nekik, ha a szent házasság köteléke nem fűzi őket egymáshoz! Egy lánynak nincsen egyebe, mint a becsülete, mely hasonlatos a virág szirmához. Ha egyszer letépik, szagolgatják kis ideig, míg végre unalmassá és megszokottá válik illata… Ekkor a földre dobják, ahonnan más emberek fölszedik, szagolgatják, s újra eldobják… Így megy ez tovább mindaddig, míg a virágnak nincs már semmi illata, varázsa s az utána következők rátaposnak… Szent virág a szüzesség, hiszen a rózsa is addig virul, míg le nem tépik a szirmát.

Csak akkor közeledhet hozzám, lovag úr, ha komoly szándékai vannak. Ebben az esetben felesége leszek, de a következő feltételeim vannak.

Tudnom kell először is, tényleg az-e, akinek kiadja magát? Aztán meg, ha végleg rászánja magát arra, hogy feleségül vesz, el kell hagynia szülei házát s velem kell jönnie a táborunkba. Itt cigányruhát ölt fel, két esztendeig cigány lesz és iskolát végez nálunk, hogy kitanulja szokásainkat. Ezen idő alatt én is kitanulmányozom és dönthetek afelől, hozzámegyek-e vagy nem? Kelmed is meglátja majd, tud-e hozzám alkalmazkodni vagy sem? Hogyha két esztendő után is úgy találjuk, hogy illünk egymáshoz, akkor a felesége leszek. Addig azonban csak testvérekként viselkedhetünk egymással szemben és kelmed egy ujjal sem nyúlhat hozzám.

A fiatalúr elpirult, s fejét lehajtva gondolkozni kezdett, amit Preciosa látva, így szólt hozzá:

– Ez a hely s az idő egyáltalán nem alkalmas arra, hogy ilyen fontos dolgokról beszélgessünk. Térjen vissza lovag úr a városba, gondolkozzék sokat a dolog felett, hányja-vesse meg magában, s ha akar velem találkozni, minden vásár idején itt megtalálhat.

A fiatalember gondolkozott pár percig, majd így felelt:

– Preciosám, drágám, én eleve feltettem magamban, hogy minden kívánságodat híven fogom teljesíteni, bár az igazat megvallva, nem is álmodtam, hogy ilyesmit fogsz tőlem kérni, tehát ettől a perctől fogva máris cigánynak számíthatsz. Mikor vegyem fel a ruhát? Szeretnék minél előbb átöltözni, mert a napokban Flandriába küld atyám üzleti ügyben és ez éppen jó alkalom lenne arra, hogy megszökjek… Én majd ügyes mesterkedéssel ráveszem szüleimet, hogy minél előbb küldjenek el és ne kísérjenek el a félútig. Majd aztán felkeresem a táborotokat. Arra akarlak csak kérni, ha ugyan lehetek ily merész rövid ismeretségünk után, hogy ne járj addig sokat Madridban, mert ott sok a bűnre vezető alkalom és az ilyen szép lányoknak könnyen elcsavarják a fejét…

– Ezt már nem, gáláns lovag úr – felelte Preciosa büszkén. – Tudja meg, hogy velem nem lehet így bánnia, mert én megkövetelem a teljes szabadságot. Én tudom, mi a tisztesség és ki nem állhatom az olyan férfiakat, akik féltékenyek. A nőben meg kell bízni, különben, ha látja, hogy féltik, könnyen csalárddá válik.

– Az ördög vágta fel a nyelvedet, leányom – szólt közbe a vén cigányasszony. – Olyan dolgokról beszélsz itt, amikről még a salamancai tudós egyetem professzorainak sincs tudomásuk. Még a féltékenységről, a szerelem művészetéről is tudsz? Hát erre ki tanított? Én ugyan nem, annyi szent!

– Hallgass, nagyanyó – felelte Preciosa. – Mi ez ahhoz képest, ami lelkemben van felhalmozva? Olyan rejtett dolgokról is van tudomásom, melyekről te még nem is álmodol…

Mindez azonban csak olaj volt a tűzre, mely a szerelmes fiatal lovag lelkében égett.

Végre is abban egyeztek meg, hogy nyolc nap múlva ugyanezen a helyen találkoznak és addig Preciosa is tudakozódik a fiú családja felől, viszont ő is rendbe hozza dolgait, úgyhogy végleg követheti szerelmesét.

Erre kivett zsebéből egy lilabársony zacskót, melyben száz darab escudo lehetett és át akarta nyújtani az öregnek. Preciosa. azonban semmiképpen sem volt hajlandó ezt megengedni és élénken tiltakozott.

– Ugyan hagyd, leányom – hárította el az öregasszony. – Ez az úr legyőzetése jeléül átadja nekünk fegyvereit. Biztos jele ez annak, hogy megadta magát, az adás pedig akár erkölcsileg, akár pénzben, mindig nemes cselekedet. Aztán ne felejtsd el a közmondást sem: „Kétszer ad, ki gyorsan ad!” Aztán meg nem akarom, hogy a cigányok én miattam vesszék el kapzsi és tolvaj hírnevüket. Csak nem gondolod, hogy száz escudót eldobok magamtól? Melynek minden egyes porcikája arany?

Hátha valamelyik cigányfiú börtönbe kerül vagy elfogják a zsandárok? Nem lesz-e jó akkor ez a pénz váltságdíjnak? Már három esetben vettem hasznát összekuporgatott forintjaimnak, mikor Perez Gomellót, a vajdát elfogta a zsandár és megkentem neki a markát öt ezüst cuartóval!

– Jól van, jól van, nagyanyám, ne beszéljen olyan sokat és tartsa meg a pénzt, de adjon valamit belőle szegény barátnőimnek, amiért olyan soká várakoztak…

– Majd inkább ez a drágalátos ifjúr, csókolom a kézit, majd ad ő nekik is, ugye, egypár ezüst húszast?

– Hogyne adnék – felelte az ifjú, s kivéve a zsebéből egy másik apróbb zacskót, a várakozó lányok felé dobta, akik nagy visongással vetették rá magukat és rögtön eltüntettek minden egyes pénzdarabot tunikájuk redőiben.

Megegyeztek hát abban, hogy egy hét múlva ugyanitt találkozni fognak és elváltak egymástól.

A lovag nagyon szerette volna megölelni Preciosát, de ily rövid ismeretség után nem merte, így hát szomorúan búcsúzott el tőlük s útjára ment.

Preciosa aznap délután Madridban újra találkozott poétájával, aki a múltkor egy hosszú románccal, s ráadásul egy escudóval ajándékozta meg. Most is rásózott egy másik költeményt és Preciosa hiába csúfolta, sértegette, nem tágított oldala mellől, míg meg nem ígérte, hogy megtanulja.

Másnap reggel az előkelő városrészben jártak, mert Preciosa érdeklődni akart András lovag atyjának – már előre ezt a cigánynevet adta neki és ezentúl mi is így fogjuk hívni – háza felől.

Amint ott járkálnak az utcán, egyszerre csak egy tisztes, ősz hajú férfit pillantott meg Preciosa, aki egy aranyozott vaserkély tetején állt.

– Jertek, jertek, leányok – szólalt meg az öreg, mihelyst észrevette őket. – Itt jó borravalót fogtok kapni…

Hangjára három fiatal nemes jelent meg az erkélyen, akiknek egyikében Preciosa András lovagot ismerte fel nagy meglepetésére. De lovagunknak is leesett az álla, mikor megpillantotta Preciosát.

– Azt hiszem, ez a szép cigánynő, akit egész Madrid emleget – szólalt meg az öregebb férfi, mikor Preciosa társnőivel együtt belépett a terembe.

– Igen, ő az – felelte András zavartan. – Csakugyan ő lehet egész Spanyolország legszebb teremtése.

– Így mondják – felelte Preciosa elpirulva –, de századrésze sem igaz ennek, lovag urak! Igaz, hogy csinos vagyok, de távol állok attól, hogy szépnek lehessen nevezni.

– Fiamnak, Don Juanicónak életére esküszöm, még szebb vagy, mint amilyennek tartanak.

– És melyik a kelméd fia, Don Juanico? – kérdezte Preciosa.

– Az ott ni, az oldalad mellett!

– A boldogságos szentre! Én azt hittem, valami kétesztendős gyermekre esküszik kelméd, nem pedig erre a deli, nagy ifjú úrra. Kár, hogy két ránc van a homlokán, melyek közül az egyik azt jelenti, hogy három éven belül megnősül és kedvére való feleséget fog találni. De e miatt sok háborúsága lészen…

– Ugyan mit tudsz te a homlokráncokról? – kérdezte az egyik férfi. – Hisz ilyen gyerkőc még nem is tud jósolni!

– Nem tudok-e! – kiáltotta Preciosa méltatlankodva. – Hát idehallgassanak: Don Juanico most is nagyon szerelmes, természete kissé erőszakos és türelmetlen… Lehet, hogy szeret füllenteni is néha, de ezt nem állítom biztosan… Amit nem látok a szememmel, azt kitalálom ujjaimmal. Rövidesen hosszú utazásra indul, de ember tervez, Isten végez, lehet, hogy egész másutt fog végződni útja, mint ahová szándékszik…

Erre ezt felelte Don Juan:

– Abban igazad van, kis cigánylány, amit a hosszú útról mondtál, de füllenteni nem igen szoktam. Négy-öt nap múlva tényleg Flandriába akarok indulni, de hogy eltér-e majd az utam onnan vagy még mielőtt odaérnék, azt kötve hiszem.

– Hallgass, senorito – felelte Preciosa. – Amit én jósolok neked, az a lelkemből jön, nem a fejemből. Én nem akarlak lebeszélni róla, de a legjobb lenne, ha nem utaznál el. Nem tetszenek nekem ezek a flandriai utazások, hiszen még olyan fiatal vagy, mondhatni gyerek. Nem való még neked külországba utazni, maradj inkább itthon öreg szüleid örömére és erősödj épségben. Szokj bele majd a harci gyakorlatokba nemcsak testileg, de lélekben is. A szerelmi csaták ne találjanak készületlenül. Ne házasodj te még meg, fiatalúr, én csak azt tanácsolom neked, és ne is gondolj szerelemre.

– Már megmondtam neked, lányom – válaszolt Don Juan (akit ezután András lovagnak hívunk) –, hogy mindenben igazad lehet, csak abban nem, hogy hazug vagyok. Azt a szavamat, amit a mezőn adtam, a városban is megtartom. Egy lovag sohasem lehet csalárd és minden esetben megtartja adott szavát.

Ekkor belépett az öreg cigányasszony és unokája felé fordult:

– Unokám, siessünk, mert késő lesz. Fejezd be gyorsan. Még sok dolgunk lesz máma…

– No, mi van, nagyanyó? – kérdezte Preciosa. – Fiú vagy lány?

– Fiú, lányom. Gyere hamar és csodákat fogsz hallani.

– Csak meg ne haljon koraszülés miatt – felelte Preciosa a többiek nagy ámulatára.

– Nem hinném, hogy baj lenne. Eddig mind egészséges gyermekeket szült az anya.

– Valakinek gyermeke született a környéken? – kérdezte András lovag.

– Igen, uram – felelte az öregasszony. – Csakhogy a szülés titokban ment végbe, nem tud róla senki, csak én, Preciosa és még egy harmadik személy, így hát nem mondhatjuk meg, kiről van szó.

{1} kis cigánylány (Ford.)