Hegedüs Géza

Földönjáró csillagok

DRÁMAI JELLEMRAJZOK

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

ISTENEK ÉS FAZEKASOK

A KÖLTŐ VÉGRENDELETE

ÉS MI IS MÁSOKKÁ LESZÜNK

A HONTALAN

SZÍNHÁZ A VILÁG

ÉS LŐN ESTE

A KEGYVESZTETT

NEHÉZ ÜZLET AZ ÉRTELEM

IDEGEN TITÁNOK

DON JUAN A BARIKÁDON

ELSÖTÉTÜLT LÁTÓHATÁR

ELŐESTE

Vannak csillagok, amelyek rég kihunytak, de fényük még sokáig ragyog az égbolt magasán. Vannak ilyen emberek is. Jókai, egy drámakísérletének címében, Földönjáró csillagoknak nevezi az ilyen nem múló emlékű nagyokat, akiket sohasem hiábavaló újra felidézni. Az emberi szellem néhány múlhatatlan fényű csillagáról szól ez az itt következő tucatnyi drámai jellemrajz.

H. G.

ISTENEK ÉS FAZEKASOK

Személyek:

ASZPÁSZIA

LÜGEIA

PERIKLÉSZ

EURIPIDÉSZ

PHEIDIÁSZ

Történik Athénben,

Aszpászia házában, i. e. 455-ben.

Belső szoba, a világosságot felülről kapja, a falakat mitológiai tárgyú képek díszítik, az ajtót könnyű, lebegő függöny takarja. A középen nagy kerevet uralja a helyiséget, mögötte fáklyatartó állvány, kis asztal, rajta soklukú mécses és ezüsttükör. Az asztal mellett, a kereveten fekvő keze ügyében tekercstartó urna, benne tekercsek. A kerevet előtt két támlátlan, kétkarú szék. Nyári délután van.

Aszpászia térdét sem fedő, könnyű alsóruhában, mezítláb fekszik a kereveten. Felső ruhája az egyik székre dobva, a szék előtt két saruja. Közel lehet a harmincadik évéhez, de még innét. Nagyon szép fekete hajú, fekete szemű asszony Arcán és mozdulataiban a feltétlen női vonzerőn túl szellemesség és okosság érződik. Nyújtózik, mint aki éppen könnyű álomból ébredt. Majd feltámaszkodik, kezét kinyújtja az urna felé. Kihúz egy tekercset, belenéz, aztán újra összesodorja, és visszateszi. Félig felül, az urna felé hajol, úgy keresi a megfelelőt. Végre megtalálta. Félig könyökölve kinyitja. Olvas. Láthatóan érdekli. Az ajtó függönye lebben. Lügeia előbb csak a fejét dugja be, amikor látja, hogy Aszpászia nem alszik, belép. Lügeia húsz év körüli, szőke, kék szemű lány.

LÜGEIA Nem zavarom magányodat, Aszpászia úrnő?

Aszpászia  a hangra hátranéz, mosolyogva mutatja a tekercset.

ASZPÁSZIA Nem vagyok magányos. Anaxagorásszal társalkodom. Aki Periklész barátja, annak jól kell ismernie Periklész kedves bölcseit is. Van már itt valaki?

LÜGEIA Csak az a költő, az a fiatal, komoly arcú, aki a tragédiáját…

ASZPÁSZIA Euripidész?

LÜGEIA Az. Már jó ideje várakozik. Háromszor is benéztem, de aludtál…

Aszpászia felül a fekhelyen, karjával átöleli a térdét. Az Anaxagorász lecsúszik a földre. Lügeia, miközben beszél, a heverő elé lép, felveszi a tekercset, összetekeri, és bele akarja tenni az urnába, de Aszpászia kiveszi a kezéből, és az asztalkára teszi a tükör és a mécses mellé.

ASZPÁSZIA Periklész szereti, ha Anaxagorászt olvasom. Örül, ha az asztalomon látja. Megmondtad Euripidésznek, hogy várakozzék a kertben?

LÜGEIA Már ott ül, vittem neki bort, vizet és édességet is, de néhány csepp bort töltött a vízbe, azt is éppen, hogy kóstolgatja. A költők meg a bölcsek többet esznek-isznak, mint ez az Eu…

ASZPÁSZIA Euripidész.

LÜGEIA Euripidész.

Aszpászia ültében úgy fordul, hogy most már a heverő szélén ül, lábai a földön. Mondott valamit?

LÜGEIA Csak halkan megköszönte a bort. Félénk embernek látszik, pedig már nem gyerekember. Meg sem akart ölelni, hozzám sem ért, pedig egyedül voltunk a kertben.

ASZPÁSZIA nevet, hátradűl. Nem minden férfi kezdi azonnal.

LÜGEIA A költők és a bölcsek azonnal szokták kezdeni. Még örülnek is, ha várni kell rád, ASZPÁSZIA úrnő… Protagorász bizonyára nagyon bölcs, de már mondta is, hogy szebbé teszi a veled való okos beszélgetést, ha előtte én vagy Euniké elszórakoztatjuk… De a többi is…

ASZPÁSZIA Szophoklész is? A komoly és fenséges?

LÜGEIA Ő is, és leginkább Szókratész. Pedig igen csúnya a lelkem…

ASZPÁSZIA De örül, ha távol lehet a feleségétől, és végre gyönyörködhet a nőkben…

LÜGEIA Azt mondják, kőfaragóként kezdte. És a szobrászok a hadvezéreknél és államférfiaknál is jobban szeretik a nőket…

ASZPÁSZIA jelentőségteljes hangsúllyal. A szobrászok…

Fürkészve néznek egymásra.

LÜGEIA Például…

ASZPÁSZIA nem engedi befejezni, előrenyújtja lábait. Add fel a saruimat, Lügeia. Bizonyára már többen megérkeztek.

LÜGEIA elébe térdel, és kezdi feladni a sarukat. Pheidiász is mindjárt itt lesz. Itt van minden délután. Ugye, ő a legnagyobb, a legcsodálatosabb szobrász?

ASZPÁSZIA Csak várjanak odakint. Várjon Euripidész is. Nem árt, ha a kertben összeismerkedik a híres férfiakkal. Egy még ismeretlen költőnek ez nagyon fontos…

LÜGEIA Pheidiász sem jöhet be?

ASZPÁSZIA Csak Periklész jöhet. A többi várjon, amíg kimegyünk. Közben elkészültek a sarukkal. Most add fel a ruhát. Feláll.

Lügeia a felsőruhát felveszi a szék karjáról, és kiteregeti, hogy feladja úrnőjére. Félig háttal áll Aszpásziának.

Mondd csak, Lügeia, ugye Pheidiász valamennyietekkel? Veled is?

LÜGEIA hirtelen szembefordul. Még most is szerelmes vagy bele, úrnőm?

ASZPÁSZIA vállát vonogatja. Ő állítja újra meg újra, hogy még mindig szerelmes belém. Neked még nem ígérte, hogy rólad fogja mintázni Pallasz Athéné istennő arcát vagy termetét?

LÜGEIA kezében a ruha, de nem mozdul, keze görcsösen gyűri az anyagot. Szerelmes vagy bele, úrnőm?

ASZPÁSZIA kérdően-megértően néz Lügeia arcába. Azután leül a kerevet szélére, és elbeszélő hangon szólal meg. Ő volt az első. Érte áldoztam az övemet Artemisz oltárán. Az istenek kiválasztottja, aki tudja, hogy milyenek az istenek. Periklész is őt tartja a legtöbbre. Pheidiász szoktatott engem az olvasásra is. Tőle tudom, hogy bölcselet és költészet nélkül nincs boldogság.

LÜGEIA Ezt nekem is szokta mondani.

ASZPÁSZIA Periklészt is neki köszönhetem. Jó barátok. Együtt teremtették újra Athént. Pheidiász felépítette a várost, és kifaragta szobrait. Periklész felépítette a lelkeket és az államot.

Hirtelen feláll.

Pheidiászt nem lehet szeretni. Akkor sem szerettem… Talán néhány hétig. De őt nem lehet szeretni. Minden nő kell neki. De nem a nőkbe szerelmes, hanem a csípőbe, amelyet Aphrodité csípőjévé faraghat, meg a lábszárba, amelyben meglátja Artemisz lábszárát, vagy az arcba, hogy abból teremtse meg Pallasz Athéné tekintetét.

Lügeia szeméből két könnycsepp gurul ki. Aszpászia résztvevő mosollyal nézi, lágyabbra változtatja a hangját.

Én is sírtam. Mások is sírtak. Csak a szobrok nem sírnak. Pheidiász csak a készülő szobraiba szerelmes, azokról ábrándozik, s közben nem szalaszt el egyetlen nőt sem. Meg a város terveibe szerelmes, és amíg te vagy bárki más, vágyakozva vártok rá, addig talán egy véletlenül talált rabszolgalánnyal hever egy külvárosi szalmazsákon, és neki meséli két ölelés közben, hogy milyen pompás paloták állnak majd két év múlva azon a tájon.

Lügeia keze lassan aláhanyatlik, a ruha gyűrődve söpri a földet. Aszpászia hangja keményebb és gúnyosabb lesz.

De ha nem volt elegendő neki az ölelés, akkor még ellátogat hozzád is, elmondja neked, hogy mi a különbség a márvány és az elefántcsont csillogása között, ha alkonyatkor odasüt a nap. És te még félájultan fekszel ölelésének emlékétől, ő már a műhelyében vésővel és kalapáccsal formál egy istenarcot, és nem gondol se rád, se más nőre… csak a műre. De akkor is csak a műre gondolt, amikor véresre csókolta a csípődet…

Lügeia mereven áll, és némán sír. Aszpászia feláll és átöleli.

LÜGEIA rázkódva a sírástól, szakadozottan beszél. Hiszen… tudom… tudom én is… csak nem tudtam volna ilyen szépen elmondani.

ASZPÁSZIA felegyenesedik. De most már siessünk. Add a ruhát.

Kezdődik az öltöztetés, közben Aszpászia beszél.

De tanulj meg tőle mindent. Azt is, hogy sokat kell olvasni. És ha kedved támad a költőkre vagy éppen a bölcsekre, tudod, itt vannak a tekercsek. Sose talál rám Periklész, ha nem ismertem volna Homéroszt, ha nem tudtam volna beszélni Aiszkhüloszról. A bölcs Protagorászt is jobban meghatotta, hogy ismertem a tanítását, mintha az ágyába feküdtem volna. Periklész azt is elvárja tőlem, hogy a tisztelt bölcsek elámuljanak, milyen jól tudok beszélgetni velük. A legszebb csípő, a legvarázsosabb női mell sem ér sokat az igazán értékes férfi számára, ha nincs jelen a költészet, a művészet, a tudomány. Csakhogy ez fordítva is igaz: ferde csípő vagy deszkamell vagy formátlan láb mellett érdektelenné válik Homérosz is, a szofisták tudománya is. Ezt megtanultam Pheidiásztól. – De Pheidiászt nem lehet szeretni. Az isteneket nem lehet szeretni, csak csodálni.

Az öltöztetés befejeződött. Lügeia felveszi a tükröt. Aszpászia belenéz, és a haját igazgatja.

A nagyszerű embereket, azokat kell szeretni. Lügeia Milyenek azok?

ASZPÁSZIA Szeretik az embereket, nagyon okosak, de tévedni is szoktak. És ha mellettünk vannak, és velünk törődnek, akkor közben ránk is gondolnak. De mégis az egész világ gondját viselik.

LÜGEIA Periklészről beszélsz…

ASZPÁSZIA Mindig. Még az is jó, ha beszélek róla. Olyannak kell lennie egy férfinak. Mindenhez ért. Az állam kormányzásának titkaihoz is. A szobrokhoz is. A tragédiákhoz is… Ő majd megmondja, mit ér annak az ifjú Euripidésznek a tragédiája. Odaadtam neki, olvassa el… Amíg ő nem jön, várjanak, Pheidiász is. Most amúgy is inkább hozzád látogat el, mint énhozzám… No, Lügeia, ne sírj.

LÜGEIA Ne haragudj… de hát akkor… te is sírtál… És hol van még egy olyan irigyelt nő, akinek Pheidiász után eljöjjön…

Az ajtó függönye oldalt lebben, és belép Periklész.

ASZPÁSZIA Periklész!

Aszpászia arcára a boldogság mosolya ül, kitárja karjait. Lügeia meghajol a nagyúr előtt. Periklész mosolyogva nyújtja előre mindkét kezét, úgy közeledik Aszpásziához. Negyvenhárom-negyvennégy éves férfi, gondozott szakálla nem takarja el arcának derűs és nemes vonásait. Egész lénye közvetlen és egyszerű, tekintetén és mozdulatain mégis félreérthetetlenül ott a nagy ember méltósága.

PERIKLÉSZ Édesem!…

De mielőtt megölelné Aszpásziát, Lügeiára néz, és az első szavak hozzá szólnak.

LÜGEIA, te sírtál…

LÜGEIA Bocsáss meg, uram… Aszpászia úrnő olyan jó… megérti.

Periklész kérdően néz Aszpásziára.

ASZPÁSZIA résztvevőén mosolyog. Pheidiász…

PERIKLÉSZ átveszi a résztvevő mosolyt. Te bocsásd meg nekem, Lügeia, hogy nem vállalkozom a vigasztalásra. Ifjúkoromtól fogva nagyon sok lányt kellett megvigasztalnom a barátom miatt. De azután egyszer úgy megvigasztaltam valakit, hogy magam is mindenért megvigasztalódtam.

Egymásra néznek Aszpásziával, és most már megölelik, megcsókolják egymást. Lügeia zavartan hátrál az ajtó felé. Periklész még félkarral ölelve Aszpásziát, Lügeia felé fordul, mire az megáll.

Egy jó tanácsot adhatok neked. Mondd neki, hogy nagyon érdekel, hogy milyen lesz a nagy fal, amely Athént és Pireuszt fogja összekötni egymással.

LÜGEIA A nagy fal?

ASZPÁSZIA A pireuszi fal? Ez miért érdekelné Lügeiát?

PERIKLÉSZ Ez egyetlen nőt sem érdekel, de Pheidiász most éppen ezt tervezi. El lesz ragadtatva, hogy egy ilyen szőke-kék leányt éppen ez izgat. Legalább néhány hétig hűséges lesz hozzád. Egybekapcsolhatja a szerelmet a fal tervezésével.

Aszpászia felnevet.

LÜGEIA A fal Athén és Pireusz között. Köszönöm, Periklész úr.

ASZPÁSZIA Nézz ki a kertbe. Bizonyára sokan vannak már odakint. Ha Szophoklész is jönne, még ne mondd meg neki, hogy az ifjú költő tragédiákat ír. Szophoklész nem szereti, ha más is drámát ír. Ha mindenkit elláttál enni-innivalóval, akkor maradj itt a közelben. Majd hívlak. LÜGEIA Értettem, úrnőm.

Meghajol Periklész felé, és háttal lép ki az ajtón, közben ismétli.

A fal Athén és Pireusz között. A fal Athén és Pireusz között. Köszönöm, Periklész úr.

Mikor magukra maradtak, újra összeölelkeznek, és hosszan csókolóznak. Azután Periklész ledobja felsőruháját, és végigdől a fekhelyen. Aszpászia melléje ül.

PERIKLÉSZ Milyen szép vagy.

ASZPÁSZIA Szép akarok lenni. Az a jó, ha te szépnek látsz.

PERIKLÉSZ A gabonaszállító flotta építését tárgyaltuk, és közben folyton rád kellett gondolnom. A hajóépítők bemutatták terveiket, a kincstárosok beszámoltak, mennyi pénz van hajófára és vitorlaanyagra, én pedig közben téged akartalak magam mellé idézni. Alig tudtam kivárni a végét. Talán azért is sikerült olyan gyorsan megegyezésre jutnunk az építőkkel is, pénzkezelőkkel is, mert már nagyon kívántam itt végigfeküdni.

ASZPÁSZIA Itt maradsz?

PERIKLÉSZ Igen. Mostanáig én voltam az Athéni Állam. Holnapig szeretnék végre saját magam lenni.

ASZPÁSZIA Ha megint nem értél volna rá, legfeljebb rövid órákra, akkor ki sem néztem volna a kertbe, így, ha te is akarod, estig a vendégeinkkel is elszórakozhatunk.

PERIKLÉSZ Már vannak odakinn jó néhányan. Pheidiász is.

ASZPÁSZIA Szegény Lügeia. Most ő sír.

PERIKLÉSZ Most talán éppen nem. Bizonyára már elmondta neki, mennyire érdekli őt a fal építési terve, akkor pedig Pheidiász úgy fellelkesül, hogy el sem ereszti, és idáig követi, az ajtóig. De jó itt nálad…

Kényelmesen elnyúlik.

ASZPÁSZIA Nem vagy fáradt, édesem?

PERIKLÉSZ Melletted? Még férjnek és családapának is jobb vagyok, ha nálad megpihentem. A viták és tárgyalások is felüdítenek, ha tudom, hogy utána veled maradok. De ha kívánod, ki is mehetünk a kertbe, a vendégeid közé.

ASZPÁSZIA Még ne. Elolvastad Euripidész tragédiáját?

PERIKLÉSZ Elolvastam. Nem tetszett.

ASZPÁSZIA Pedig Euripidész azt reméli, ha elolvasod, akkor hozzásegíted őt, hogy kórust fogadjon, és bemutassák a tragédiát.

PERIKLÉSZ Hát ezzel a rossz ízlésű drámával ne rontsuk a közönség ízlését.

ASZPÁSZIA Ezt azonban én nem mondhatom meg neki. Jó lenne, ha te magyaráznád meg…

PERIKLÉSZ Ha eljön hozzám, majd erre is időt szakítok… Talán érdemes is. Nem ostoba ember. Idővel jobbat is írhat… De ez a tragédiája bosszantóan rossz ízlésre vall.

ASZPÁSZIA Odakint vár ő is. Behívatom. Mondd meg neki.

PERIKLÉSZ Ez csapda volt. De lassanként megszokom, hogy te intézed Athén költői és művészi ügyeit. Adj egy csókot, azután hívasd a rossz ízlésű ifjú költőt.

Aszpászia Periklész fölé hajol, és megcsókolja, azután tapsol, mire belép Lügeia.

ASZPÁSZIA Hívd be a kertből Euripidészt.

LÜGEIA Hívom, úrnőm.

Lügeia el. Periklész előbb felül, azután feláll, magára ölti felsőruháját. Aszpászia kérdően néz rá, ő elnevet magát.

PERIKLÉSZ Ennek a fiatal költőnek én az Athéni Állam véleményét kell, hogy elmondjam. Még egy kicsit államnak kell lennem. És az állam nem feküdhet heverőn, és az állam nem állhat alsóruhában az állampolgárok elé.

Felöltözve leül a jobb oldali karosszékbe, amely szembe néz az ajtóval. Aszpászia megsimogatja.

ASZPÁSZIA Ne haragudj rám, hogy még egy egészen kicsit nem lehetsz saját magad.

PERIKLÉSZ Köszönöm, hogy mindig figyelmeztetsz, amikor még nem lehetek saját magam.

ASZPÁSZIA a heverőre dől, karjára könyökölve, és szembenéz Periklésszel. Ma otthon is voltál?

PERIKLÉSZ Honnan tudod?

ASZPÁSZIA Azt mondtad, ha nálam megpihensz, jobb vagy férjnek is, családapának is. Sok rosszat hallottál ma felőlem?

PERIKLÉSZ Soha nem beszél rólad. Mit is mondhatna? Hiszen már régóta csak a két gyerek köt össze egymással.

ASZPÁSZIA Nem is olyan rég még úton-útfélen gyalázkodva emlegetett.

PERIKLÉSZ Amíg nem tudta, amíg nem értette, hogy ki vagy. Azt hitte, ez is olyan csapongó kis szerelem, amilyen azelőtt gyakran megtörtént…

ASZPÁSZIA És azóta?

PERIKLÉSZ Azóta másoktól is hallotta, hogy nem csak nekem, hanem egész Athénnek milyen fontos vagy. Szophoklész is ezt szokta mondani. És az én feleségemet ugyan nagyon nem érdekli a költészet, de Szophoklésznak nagy a tekintélye, tehát amit Szophoklész mond, azon legalábbis elgondolkodik.

ASZPÁSZIA Azt is tudja, hogy Szophoklész gyakori vendég nálam?

PERIKLÉSZ Ki ne tudná? Ami ebben a házban történik, mintha egy népgyűlésen vagy a bíróságon történnék. A te kertedben kialakuló vélemény – közvélemény Athénben. Ez elől még a feleségem sem zárhatja el a füleit. Újra meg újra hallhatja a legkülönfélébb társaságokban, hogy te vagy a városba visszatért Pallasz Athéné istenasszony, akinek jelenlétére kivirágoznak a művészetek, zengőbbek a költemények. És azt is tudja, hogy én csak azóta tudom igazán, mi a teendőm, amióta téged ismerlek.

Aszpászia előbb mosolyog a jellemzésen, azután egyre komolyabban és elragadtatottabban néz Periklészre, felül, feláll, Periklész mögé lép, és az ülő férfit hátulról megöleli. Periklész nem néz hátra, de jobbjával megfogja Aszpászia kezeit.

ASZPÁSZIA Pedig neked nem is tudok tanácsot adni. Meg se fogadnád…

PERIKLÉSZ nem néz hátra. Nem is ez a dolgod. A te feladatod az, hogy legyél. A közeledben feléled az elme, lázra gyúl a lélek, a szobrász jobban látja az isteni arcot, a drámaköltő jobban érti a lélek szenvedélyeit, az államférfi felismeri a város polgárainak igazi gondjait, és gyógyírt talál a gondokra… Ha jelen vagy, értelmesebben szól a beszélgetés a bölcsekkel is.

Felállni készül.

Talán ki is nézhetnénk már a kertbe.

Mindketten az ajtó felé néznek. Aszpászia visszaül a kerevetre.

ASZPÁSZIA Még nem… Előbb Euripidész…

PERIKLÉSZ Igaz… Euripidész. Különös, hogy Protagorász és Szókratész együtt pártfogolja. Ebben egyetért a két örök ellenfél. A főszofista és a szofisták főellensége egy véleményen van abban, hogy pártolni kell ezt az ifjú embert, aki olyan felháborítóan alantas hangú tragédiát ír. Neked tetszett?

Aszpászia Nem.

PERIKLÉSZ kérdően néz Aszpásziára. Akkor hát…?

ASZPÁSZIA De nem tudtam letenni, amíg végig nem olvastam. Bosszantott. Ingerelt. Felháborított. Amit a nőkről mond, sértő és gyalázatos… De… de… Nem is tudom…

PERIKLÉSZ Én tudom. Ez a fiatalember tud írni. De ha tud írni, miért így ír? Mire jó ez a nagyhangú, közönséges dráma? Nem tudom, miféle ember ez az Euripidész, de ahogy ír, úgy képzelem, hogy nagyizmú, verekedő kocsmatöltelék, mocskos szájú fazekas, aki üvöltve káromolja az isteneket, és sohasem mosakszik.

Közben az ajtó függönye lebben, szerényen belép Euripidész, és némán megáll. Alacsony, sovány, félszeg mozgású fiatalember, huszonöt éves. Vékony szakáll keretezi arcát, halvány bajsza alig látszik. Halk szavával, gondos tisztaságával homlokegyenés ellentéte annak, ahogy Periklész képzeli. – Aszpászia észreveszi.

ASZPÁSZIA Euripidész.

Euripidész némán meghajol. Periklész ránéz, kissé meglepve figyeli, azután feláll.

PERIKLÉSZ Te vagy az? Az új tragédiaköltő? No, gyere közelebb.

EURIPIDÉSZ közelebb jön a szemközti karszékig; halk, de határozott hangon beszél. Köszönöm, Periklész úr, hogy meghallgatásra érdemesítesz.

PERIKLÉSZ Hallod-e, ifjú ember, azért nem jár köszönet. Athén minden polgára elmondhatja nekem, akár a téren is, a szószék előtt, bármilyen gondját.

EURIPIDÉSZ Igen, Athén bármely polgára elmondhatja neked gondját, s amikor meghallgatod, akkor maga a város hallgatja polgárát, minthogy te vagy Athén legfőbb elöljárója. S amikor te szólsz, általad maga Athén válaszol polgárainak. De te is szabad polgára vagy Athénnek, tehát senki se kényszeríthet, hogy akaratod ellenére elolvasd egy még ismeretlen költő drámáját. Te pedig úgy érdemesítesz meghallgatásra, hogy elolvastad a tragédiámat, amelyről szólni szeretnék.

PERIKLÉSZ előbb komolyan hallgatja a bonyolult okfejtést, a végén elneveti magát. Ha semmit sem tudnék felőled, ebből a bonyolult mondatból kitaláltam volna, hogy Protagorász tanítványa vagy, szofista bölcselő. A szofista, aki a tanteremből a színpadra akar lépni.

EURIPIDÉSZ Ha a dicső Aiszkhülosszal színpadra léphetett a jogász, a tisztelt Szophoklésszel színpadra léphetett az erkölcsök tudósa – miért ne léphetne színpadra az emberek mindennapi gondjaival törődő szofista is?

PERIKLÉSZ előbb Aszpásziára néz, és elismerően bólint. A felelet jó volt. És nem is lehet senkinek kifogása ellene, hogy Protagorász eszméi megszólaljanak a színházban is. De ülj csak le. Én is szeretek ülve beszélgetni. És nem szívesen ülök, ha a másik beszélő áll. Ha majd leültél, akkor a szemedbe mondom… Ülj már le!

Euripidész leül.

Hogy a tragédiád nekem egyáltalán nem tetszett.

Periklész is leül.

EURIPIDÉSZ Én is úgy gondoltam.

ASZPÁSZIA Úgy gondoltad? Tudtad, hogy nem fog tetszeni?

PERIKLÉSZ Ha tudtad, hogy nem fog tetszeni, miért írtad így?