Eötvös József

Gondolatok

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Hit és vallás

Ember és világ

Irodalom és tudomány

Állam és politika

Észrevételek és szabályok

Hit és vallás

AZ ISTENSÉG ESZMÉJE olyan, mint a nap, melynek reflektált világát mindenütt megtaláljuk, de amelybe gyönge szemünkkel egyenesen néznünk nem lehet; s ha valaki az istenség eszméjét tiszta észlelés útján keresve, midőn a világosság kútfejéhez közelíteni akart, a fénytől elvakítva sötétben érzi magát, s végre ezen eszme valóságán kétkedni kezd, éppen nem csodálkozom rajta. Természetesnek tartom azt is, ha sokan elfoglalva a mindennapi élet gondjaitól s örömeitől éppen nem törődnek ez eszmével; hisz Istennek léte – hogy anyagi hasonlattal éljek – olyan, mint a lég köre, mely mindenfelől egyaránt hat, s melyet épp ezért észre nem veszünk. Sem azon tudományos ateizmusban, mely a metafizikai spekuláció eredménye, sem azon közönyösségben, mely nemcsak napjainkban, de mindig létezett, semmi meglepőt nem látok. De hogy valakinek hitét a természettudományokban tett haladás ingathatja meg, ezt érteni teljességgel nem tudom. Vagy e világ kevésbé nagy-e, mióta az egyes ködfoltokban, melyeket e csillagok között észreveszünk, egész világrendszereket ismerünk fel; avagy életünk vált-e kevésbé bámulatossá, mióta a mikroszkóp megmutatja, hogy azon lényeken kívül, melyeket eddig ismertünk, az élő s érező teremtményeknek egy véghetetlen sora létezik; vagy talán a nagy mindenség csodálatos rendje s emberi szívünk még csodálatosabb ellentétei megfoghatóbbak-e, mióta a természet egyes törvényeit valamivel jobban ismerjük, s a világ nagy s kicsiny dolgainak kapcsolata valamivel világosabb lett előttünk? Több és több okot találunk, mely bámulatra ragad, és semmit, mi e dolgok keletkezését megmagyarázhatná.

* * *

TEGYÜK FEL, HOGY valaki hosszú észlelés után a gőzmozdony egész gépezetét megértette s az egyes csavarok célját s kerekek hatását kitalálva, mindent ismer, csak azon erőt nem, mely a gépet mozgásba hozza; s ha a nagy felfedező, miután tapasztalta, hogy egy vagy más résznek mozdítása által az egész mozdony járását késleltetheti vagy félbeszakaszthatja: ebből azt következtetné, hogy a gőzgép csak ezen csavarok, csövek s kerekek által jár és semmi más nem létezik, mi az egész gépezetet mozgásba hozza: vajon nem korlátolt felfogású embernek fogjuk-e mondani az ilyet, bármennyire bámuljuk is a képességet, melyet e részletek felfedezésében tanúsított? S nem ugyanezt teszi-e sok bámult természettudósunk? Nekem úgy látszik, hogyha a természet puszta látása az embert az istenség létéről győzi meg, akkor a természet tanulmányozása nem ingathatja meg ezen meggyőződését. Minden lépés, melyet a természettudományok körében teszünk, csak azon tárgyak számát szaporítja, melyeknek első okát nem ismerjük, s a bámulatos harmónia, melyben az egész áll, s melyet éppen haladásunk után mindig tisztábban látunk, csele azon bámulatot emelheti, mellyel e mindenség teremtője előtt meghajlunk.

* * *

CSAKNEM MINDEN VALLÁS az égitestek vagy más természeti tünemények tiszteletével kezdődik. Az ázsiai népekről, melyektől származunk, ezt pozitivitással mondhatjuk. De minden nép, midőn a természet jótékony vagy ártalmas hatalma előtt leborult, nem magát a tüneményt imádta, de mindig egy felső hatalmat és értelmiséget, mely azt akaratja szerint szabadon igazgathatja. – Akár a mívelődés azon fokán nézzük az emberi nemet, midőn az egyes természeti tünemények összefüggését még nem gyanítva, minden egyesnek külön istenséget képzelt; akár később, midőn a természet összefüggését sejdítve, egy mindenható lényt gondolt magának, ki a mindenség fölött őrködik: – az emberek sohasem magához a természethez, hanem azon lényhez intézek imáikat, ki vagy az egyes természetű erő, vagy az összes természet fölött áll és azt véghetetlen értelemmel, de szabadon kormányozza. Hisz minden imádkozásnak okszerűsége azon felsőbb lény szabadságától függ, kihez imádságunkat intézzük. – S most előlépnek bölcseink és azt akarják bebizonyítani, hogy egy, az anyagi világon kívül vagy felül álló értelmes lénynek, egy (hogy a közönséges szójárással éljek) személyes istenségnek gondolata, azaz hogy az, amit az ember, természetét követve, mindig tartott, józan emberi eszünkkel ellenkezésben áll.

* * *

A KÉP, MELYET az ember magának az istenségről alkot mindig azon ismeretektől függ, melyekkel a természetről bír, és valamint az Isten egységének fogalmához csak az juthat, ki a természet egységét felfogta, úgy a nép vallásos fogalmai képezik legbiztosabb mérlegét egyéb ismereteknek. Mentől tisztábbak s kiterjedtebbek ezek, annál tisztább s nagyszerűbb az Istenről való fogalma; s ha korunk e részben látszólag kivételt képez, s ha talán az ateizmus soha nyíltabban nem hirdettetett, mint most, midőn a természettudományokban oly nagy haladásokat tettünk: az részint annak tulajdonítható, mert a fogalom, melyet a természetről a tudomány által nyertünk, oly nagyszerű, hogy annak alkotójára gondolva, eszünk elkábul; de egyszersmind annak bizonysága, hogy azon kép, melyet a természetről nyertünk, azon egyes ismeretek száma s különfélesége miatt, melyeket még összeköttetésbe hozni nem bírtunk, éppoly zavart, mint nagyszerű.

* * *

TALÁN SEMMIBEN SEM találunk több változatosságot, mint az emberek vallásos fogalmaiban. – A legdurvább babonától a legköltőiebb mítoszig s legmagasabb filozófiai eszméig mennyi fokozat, mily eltérő fogalmak, melyeknek mindegyike millió embernek vigasztalásul szolgál, melyeknek mindegyikében egész nemzetek századokon át megnyugtatásukat keresték. – Első pillanatra úgy látszik, mintha az emberek egyenetlenségének bebizonyítására nem is kívántatnék egyéb, mint azon vallások összehasonlítása, melyeket különböző népek és korszakok magoknak alkottak. – De ha a dolgot közelebbről tekintve, azon meggyőződésre jutunk, miként mindezen különböző vallások ugyanazon szükségek kielégítésére alkottattak, miként az ember különféle oltárai előtt ugyanazon rejtélyek magyarázatát, ugyanazon bajok vigasztalását keresi, akkor nézetünk változik, s meggyőződünk, miként a különböző vallások is csak az emberi természet egyenlőségét bizonyítják, egyenlőségét éppen lelkületének legmagasabb vágyaiban, legnemesebb aspirációiban.

* * *

PASCAL MONDJA: ÉLVEZET a vihartól hányt sajkán ülni, ha tudjuk, hogy az elveszni nem fog; – s nem ilyen-e annak élete, ki vészei között teljes bizodalommal emeli tekintetét ég felé? Ki a gondviselésben nem kétkedik, az előtt minden egyéb kétely elveszti kínzó fontosságát.

* * *

KI VESZTESÉGEI UTÁN az isteni gondviselésben való bizodalmát megtartotta, azt a sors csapásai nem sújthatják le; de ki azt elvesztette, azt földi boldogság nem elégítheti ki, mert minden, amit bír, csak szerencséjének bizonytalanságára emlékezteti. Nincs nyomorultabb teremtés a világon oly embernél, ki egy magasabb lény őrködő hatalmát elismerni nem akarta, vagy hinni nem képes.

* * *

HA AZ ISTENI gondviselés működését hisszük az úgynevezett nagy dolgokban, melyek nemzetek vagy az egész emberi nem jólétére befolyást gyakorolnak: nincs semmi ok, melyért benne saját létünk intézésében kétkedhetnénk. Azon lényhez mérve, mely e mindenséget teremté s fönntartja, e földgömb s az egyes emberszív egyaránt parányi; s az a gondolat hogy mind e milliónyi égi testeknek, melyeket egünkön látunk, útját egy ész jelölte ki: gyönge elménknek éppoly megfoghatatlan, minthogy saját útjaink fölött egy mindenható lény jósága őrködik. Az isteni gondviselést vagy tagadnunk kell mindenben vagy mindenben elismernünk.

* * *

GONDOLJUNK MAGUNKNAK LÉNYT, kit szenvedélyei soha nem ragadnak el, ki csalódásoknak kitéve nincs, s mindig azt teszi, mit esze jónak lát; ki nem aggódik s nem remél, s emelt fővel néz a jövőnek elébe, megelégedve azzal mit a természet ád, s panasz nélkül tűrve, mit a dolgok természetes következéséből magának megmagyarázhat, nem kívánva semmit másoktól, mint azt, hogy irányában igazságosak legyenek, s nem térve el attól mit igazságosnak tart, még akkor sem, ha azt irányában mások nem teszik; vagy gondoljunk oly lényt, ki csak kielégített szenvedélyeiben csak az anyagi élvezetben találja teljes megelégedését, kit a múlt s jövő a jelen örömeiben nem zavar ki, ha bármily eszközök által jólétet szerezhetett magának, soha megalázva, soha nyugtalannak nem érzi magát, ki az élet küzdterén csak a zsákmányt és soha a babért nem keresi, ki se bánatot, se aggodalmat nem ismer, kinek az igazságról fogalma sincs, s ki abban, mit másoktól szenved vagy másokon elkövet, csak egy egyenetlen harc szükséges következéseit látja, s érzelmeit sértve nem érzi: s ha ily dicső vagy alávaló lénynek találtuk az embert, akkor mondjuk, hogy vallásra nincs szüksége.

* * *

MINDEN EMBERI BÖLCSESSÉG legfeljebb oda vezet, hogy az ész kedélyünk fölött teljes uralmat gyakoroljon, de a vallás, az észhez s kedélyünkhöz egyaránt szólván, e kettőt harmóniába hozza. Ezért a vallás tökéletesen pótolhatja a filozófiát, s a legegyszerűbb keresztyének között az önuralomnak s megtörhetlen szilárdságnak éppoly szép s több példányait találjuk, mint a stoa hősei közt; de a filozófia sohasem pótolhatja a váltást.

* * *

A VALLÁSNAK LEGNAGYOBB megvetői nem győzik ismételni, mennyire szükséges az a népnek; nekem pedig úgy látszik, hogy a vallás azoknak, kik a nép fölött uralkodnak, még szükségesebb. Mentől tágabbra terjed valakire nézve a fizikai lehetőségek köre, annál több szüksége van arra, hogy akarata erkölcsi korlátok által szoríttassák meg. Abszolút uralkodó, ki mindent tehet, amit akar, s azt hiszi, hogy mindent akarhat, ami eszébe jut: szörnyeteggé válik, akár egyes, akár többség legyen, akár Nérónak, akár konventnek nevezzék, s éppen ez az, miért korunk vallástalansága kettősen szomorító. Tegyünk bármit, legfeljebb azt érhetjük el, hogy az állam a többség érdekeit biztosítsa; azt, hogy az állam az egyestől semmi áldozatot ne követeljen, vagy hogy a többség pillanatnyi érdekei az egyes jogaival soha ellenkezésbe ne jöjjenek: emberi bölcsességgel nem érhetjük el; s mit várhatunk, ha ily pillanatokban az erkölcsi érzetre, vagy arra, mi a népnél annak egyedüli alapjául szolgál: a vallásra nem hivatkozhatunk? Fennállhat-e a társaság vallás nélkül – nem tudom, de hogy az ily társaság, mely a vallást nélkülözheti, csak szolgákból állhat, az teljes meggyőződésem.

* * *

ÉPPEN KITŰNŐ EMBEREKNEK szükséges a vallás leginkább, mert ők erezik igazán emberi elménknek szűk korlátait.

* * *

HA A DOLGOK okait s kifejlődésük történetét ismerve tapasztaljuk, hogy menetökre mégsem gyakorolhatunk elég befolyást: csak akkor érezzük igazán gyöngeségünket, s azért a tudomány, melyet hatalomnak nevezünk, inkább csak hatalmunk szűk korlátait ismerteti meg velünk; s Baconnak állítása, hogy a való tudomány az Istenhez visszavezet, legalább annyiban igaz, hogy mentől messzebbre haladtunk a tudományban, annál inkább érezzük a hitnek szükségét.

* * *

RITKA EMBERNEK VAN annyi önbizalma, hogy oly eszmék iránt, melyekhez csak saját tapasztalatai vagy észlelése által jutott, s melyeknek helyességére nézve mások ítéletére nem hivatkozhatik, erős meggyőződést alkosson magának; s azon tárgyaknak száma is, melyeknek ismeretéhez rövid életünkben saját tapasztalásaink által juthatunk, sokkal csekélyebb, semhogy ezúton megnyugvást találhatnánk. Ezért semmi sem szükségesebb boldogságunkra, minthogy erősen hinni képesek legyünk; e nélkül a legkitűnőbb ember is csak ingó nád, mely minden szellőre annál könnyebben indul meg, mennél magasabban hordja fejét.

* * *

AZT MONDJÁK KÖZÖNSÉGESEN, hogy a vallás csak annak szükséges, ki magát boldognak nem érzi; de e világon – hol semmi sem biztos, s a jövő pillanat mindentől megfoszthat, mitől üdvünk függ – ki érezheti boldognak magát?

* * *

VANNAK EMBEREK, KIKNEK nyugalmára elég, ha nem félnek, s ezek beérhetik a stoicismussal, de a többségnek még ezenfelül az szükséges, hogy legyen valami, amit reménylenie lehessen – s ezt csak a vallás nyújtja.

* * *

SOKAN A VALLÁS politikai fontosságának bebizonyítására oly okokkal élnek, melyekkel a büntetőtörvénykönyv szükségét éppúgy megmutathatnánk. Nincs ennél nagyobb tévedés. A történet bebizonyítja, hogy a vallás politikailag felgerjedett, azaz éppen oly időszakokban, midőn a szenvedélyek fékezésére legtöbb szükség lenne, kevés praktikus hatással bír, s általán véve a regresszív eszközök leggyöngébbike. A vallásnak fontossága nem abban áll, hogy bizonyos dolgoktól visszaijesszen, hanem abban, hogy a társaság minden osztályának közös pontokat nyújtson, melyeken azok találkozzanak, s elválasztva egyéb nézeteik s érdekek által, közösségüket érezzék, hogy így, ha már az összeütközést elhárítani nem lehet, legalább a kiegyenlítés lehetségessé váljék.

* * *

VALLÁSOS KÉTELYEINKNEK LEGFŐBB oka azon határtalan bizalom, mellyel saját eszünk korlátlan hatalma s csalhatatlansága iránt viseltetünk. Ha a tudományban tovább haladva, elménk szűk korlátait ismerni tanultuk s önbizodalmunk elenyészik: akkor kedélyünk szüksége visszavezet a vallásossághoz. Ki hitét nem kedélyi szegénység miatt, hanem azért vesztette el, mert a valót keresve, hit helyett meggyőződésért küzdött: az vallásosságát úgy nyerheti vissza legjobban, ha saját elméjének s tehetségeinek természetét ugyanazon szigorúsággal vizsgálta meg, mellyel előbb a vallásos tárgyakat boncolta.

* * *

BIZONYOS, HOGY A vallásos közönyösség nem fekszik természetünkben. Mint a növény a világosság, úgy szellemünk az istenség eszméje felé törekszik, s ha később lelkünknek láthatára elborul, s az élet gondjai s tevékenységünk vallásos érzületünket háttérbe szorítják is, vannak idők, melyekben a vallásnak szükségét érezve, megújult hévvel fordulunk vissza gyermekéveink hitéhez; csakhogy ily visszatérés inkább károsan, mint jóltevőleg hat kedélyünkre. Mert mint a világosság, úgy a vallás nem pillanatnyi hatalma, hanem folytonos befolyása által boldogít, s csak így nemesíti kedélyünket.

* * *

HA A JELENKOR vallástalansága ellen panaszkodunk, ennek oka nem azon megtámadásokban fekszik, melyek minden vallás alapelvei ellen egyesek által intéztetnek. A tudósok azon osztálya, kik – ha, mint újabb fiziológiáink, egyes jelenségeknek eddig ismeretlen közelebbi okait felfedezték – mindent, mit felfedezni nem bírnak, tagadnak, sohasem hiányzott a világon, s már Baco mondja saját koráról, hogy ha az ateizmus hirdetése a polgári törvények által eltiltva nem volna, ezen eretnekségnek lennének legtöbb követői. Korunk veszélye nem a vallás elleneinek számában s bátorságában, hanem a hívők közönyösségében s azon szomorító tényben fekszik, hogy a jelen társadalomban minden vallás teljes türelemre számíthat, de türelemnél nem is talál egyebet.

* * *

KORUNK HATÁROZOTTAN VALLÁSTALAN, és miután vallástalansága a felvilágosodással együtt terjed, nem hiányzanak, kik ebből azt következtetik, hogy a hit a tudással, és így a míveltségnek egy bizonyos foka a vallásossággal ellentétben áll. – A vallás oly szoros összeköttetésben áll kedélyi és szellemi életünkkel, hatása annyira attól függ, hogy az szellemi és kedélyi szükségeinknek megfeleljen, hogy midőn ezek változnak, módosulnia kell a vallásnak is, és így kétségtelen, hogy mindaz, ami vallásunkban nem az emberi természet, hanem csak bizonyos míveltségi állapotoknak felel meg – így például a szertartások vagy a mód, mely szerint bizonyos igazságok kimondatnak – míveltségi fokunk mellett nem tarthatja fel magát. Ebből azonban nem minden vallásosságnak megszűnése, hanem csak formáinak módosulása következik. – Legjobb képe jelen állapotainknak a nap kezdete: azon pillanat, midőn teljes világosság terjed el a földön; de a nap még nem jött fel láthatárunkon. A csillagok, melyek éjjel ragyogtak, eltűnnek, s az égnek világos boltozatja egy kék pusztaság, melyen semmi magasabb égitest nem látszik. De ez csak egy átmenet – néhány perc múlva feljön a ragyogó csillagzat, nagyobb, fényesebb, hatalmasabb mindazoknál, melyeknek nagyságán előbb gyönyörködénk, s amint emelkedik, melegség és áldás terjed el sugaraival.

* * *

KERESHETJÜK ISTENT ESZÜNKKEL, de megtalálni őt csak a szív által lehet. Vallásos meggyőződéshez csak reveláció útján juthatunk, de vajon nem reveláció-e az is, mely életünk nehéz pillanataiban saját keblünkben nyilatkozik?

* * *

MINDEN ERÉNYNEK ELSŐ föltétele az erős meggyőződés. Ki azon, hogy a helyes úton jár, nem kételkedik: azt sem nehézség, sem más, előtte nyíló jártabb és simább ösvény irányától eltéríteni nem fogja. Innen van, hogy minden erős hit moralizáló hatást gyakorol az emberekre, s hogy az uralkodó vallásnak hanyatlása mindig erkölcsi süllyedést vont maga után, még akkor is, ha az, mint például az ókor politeizmusa, az ember erkölcsiségével keveset foglalkozott. Az ember sokkal gyengébb, mint gondoljuk, s ámbár közönséges viszonyok között elég, ha körében oly valamit talál, mihez ragaszkodhatik: vannak helyzetek, midőn biztossága azt kívánja, hogy, mint a hajós a vészben, valamihez kötve érezze magát; s éppen mert e szükségnek teljesen csak a pozitív vallás felel meg: ez az, miben legjótékonyabb hatása rejlik.

* * *

MIUTÁN AZ EMBER természeténél fogva bizonyos tisztán meghatározott fogalmak után törekszik, oly ügyekre nézve is, hol érzékei s elméje által ilyenekhez nem juthat: ezért minden ember hinni kénytelen. A pozitív tagadás szintúgy, mint vallásunk, hiten alapszik, csak azon különbséggel, hogy a vallás legalább kedélyünket, de a tagadás sem ezt, sem elménket nem elégítheti ki.

* * *

KINEK VALLÁSÁT A tudomány megingatta, az hasztalan vágyódik ártatlansága napjai után, hasztalan hagy fel tanulmányaival. – Ha van út, mely őt a vallásossághoz visszavezetheti (s erős lelkek számára van ilyen), ezt éppen az ellenkező irányban kell keresnie. – Valamint az, ki mindig egy irányban halad, ha ereje ki nem fogy, megkerülve az egész földet, végre oda juthat vissza, honnan kiindult: úgy az, ki vallását a tudomány után fáradva vesztette el, azt csak a tudomány által nyerheti vissza. Mennél buzgóbban, mentől több sikerrel halad irányában, annál bizonyosabban s annál előbb fog visszatérni.

* * *

BÁRMI ERŐS LEGYEN bizodalmunk, néha megrendíttetik; mennél nagyobb s reánk nézve fontosabb valamely tárgy, annál többször s kínzóbban. Ez áll a vallásra nézve is, s azért erős hitre csak erős szívek képesek.

* * *

VALAMINT A TÜKÖR, éppen, mert a nap sugarait reflektálja, melegét s világát nem ereszti át: úgy a vallás ritkán hat azoknak belsejére, kiknek ajkairól a legszebb vallásos reflexiók hangzanak.

* * *

KI MONDHATJA BÜSZKESÉGÉBEN, hogy azon lényről, ki mindenható jóságában a világot teremté s fenntartja, tiszta fogalma van; vagy hogy csak emberi természetünk számos ellentéteit s földi létünk célját ismeri? S mégis nem találunk embert vagy társaságot, mely mihelyt a míveltség első fokain túllépett, e kérdéseket ne vetné föl, s egy vagy más módon ne fejtené meg. Mintha ugyanazon sugárnak nyomait látnók mindenütt, mely földünk gőzkörében, mint egy prizmában, megtörve, mindent különböző színekben tüntet fel, de egy forrásból ered, s nem engedi, hogy bárhol a világon teljes sötétség legyen az emberek fölött.

* * *

A MEGGYŐZŐDÉS, HOGY valamely dolog kikerülhetetlen, mindig megnyugtató hatással bír. – Innen magyarázható, hogy asszonyok s oly férfiak, kik egész életökön át gyöngéknek tartattak, sebészi műtéteknél, sőt a halállal szemközt, néha meglepő lelkierőt mutatnak. Akár a természet változhatatlan rendének, akár az isteni gondviselésnek tulajdonítsuk szenvedésünket: akár Hegellel azt mondjuk, hogy ami történik, okszerű, s ami okszerű, az jó; akár az egyházzal, hogy ami Istentől jő, az ellen zúgolódnunk nem szabad: – a szükségnek elismerése, mely minden küzdelmet kizár, mindig megnyugtató. A különbség a filozófia s a vallás vigasztalásai között csak abban áll, hogy az utóbbiaknál azon hatalomban, melynek magunkat alávetjük, szerető lényt látván, reménnyel mondunk le küzdelmeinkről.

* * *

A LÉLEK HALHATATLANSÁGA minden tapasztalással, melyet érzékeink által teszünk, annyira ellentétben áll, hogy a halhatatlanság hitének támadását csak reveláció vagy azáltal magyarázhatjuk meg, ha feltesszük, hogy szellemi organizmusunknak vannak szükségei, melyek minden embert ez eszméhez vezetnek.