TORMAY CECILE

GÖRÖG MESÉK

fapadoskonyv.hu

Tartalom

A NAIÁD HALÁLA

MYTHOS A SYRINXRŐL

MEGCSALÓDOTT ISTENEK

A KENTAUR

EGY KORINTHOSI SZERELEM

AZ ELHAGYOTT OLTÁR

PHILODEMOS MESÉJE

AZ ARCFESTÉK

SZERELEM

KLONÁRION ÉS A REMETÉK

A RABSZOLGA ISTENE

A CSILLAG JEGYÉBEN

A NAIÁD HALÁLA

Mély, illatos völgy fenekén, egy kék forrásban élt Chreseys, a kicsiny naiád… Körülötte nagy csend volt mindenkoron, csak feje felett suttogott a rengeteg, melyet sűrű boltozattá font össze a vadszőlő kúszó indáival… És ezért nem látta még soha a napot, a holdat és a csillagokról is csak azt tudta, amit a fák hamadryádjai csendes éjtszakákon neki elmeséltek.

Mióta visszaemlékezett, itt élt ő a hűvös zöld homályban, a mohos fák alatt. Atyja Achelois a folyó, anyja egy aranyhajú nympha volt. Mint gyermeket hozta őt magával a hegyekről és tette le ide a mohára, sápadt irisek közé…

Azután jött egy satyr s addig furulyázott, míg anyja elment vele a vadonba és nem tért vissza többé soha.

Így maradt egyedül a szakadék fenekén s a hamadryadok elnevezték Chreseysnek. Gondosan őrködtek felette, megvédték forróságtól, vihartól és ő hálából fiatal életerejét ontotta rájuk. Ettől lett évről-évre sűrűbb a platánok, tölgyek koronája s árnyasabb a kis naiád fekhelye.

Chreseys szép volt, ifjú volt, szeme mélyen zöld, haja zöldes fényű mint a víz maga, melynek felszínén kúszónövényként úszott. És ha beesteledett, egyszerre vált a forrással fénytelen sötétté. Karcsú teste lustán pihegett, keblei kicsiny habvirágos hullámok voltak és lábacskái, mint rózsás szegélyű fehér kagylók vesztek el a fövényben.

Ilyen volt a naiád, aki nem tudta még, mi a jó, mi a rossz s lehet, hogy ezért volt olyan félénk. Megriadt minden nesztől, hirtelen lebukott a víz alá, behúnyta szemét és nem ismert semmit a világból.

Olykor pillangók tévedtek be hozzá és ő játszani akart velük, de azok féltek tőle, mert vizes kezecskéivel letörölte szárnyuk hímporát. Ha egy-egy levél hullott le a fákról s megzavarta a forrás felszínét, úgy tudott örülni, úgy kacagott, hogy gyűrűkben reszketett körülötte a víz. Azután mint hálót terítette szét a forrás felett hosszú haját s estig halászott a zöld levélre…

Egyszer a reggel óráiban esett meg, hogy szokatlan zajt hallott a közelben. Igen kíváncsi lett, összeszedte hát minden bátorságát és felemelte a fejét.

Az árnyas sűrűségen egy satyr törtetett át: éppen olyan volt, mint az, aki anyját elcsalta tőle.

Kecskelábát, szőrös testét, szarvát nagyon csúnyának találta s így újból lebukott a víz alá. De a satyr meghallotta a loccsanást, odajött és belenézett a forrásba.

Chreseys megrémült a sóvár tekintettől, elfödte arcát: a félisten pedig csak nevetett. Azután leült mellé a mohára, keresztbe rakta két lábát, hátát megtámasztotta egy fatörzsön és elővette hétsípos furulyáját. Csodálatos módon ugyanazt a dalt kezdte játszani, melyet a naiád gyermekkorában hallott. És mintha szellő simította volna végig a testét, megborzongott a hang hallatára s nem bírt ellentállni tovább. Felemelte nedves kis fejét, oda fektette a virágos partoldalra és úgy figyelt a zenére.

A satyr még furulyázott egy ideig, majd félredobta a hangszert s szenvedélyesen nyujtotta felé ölelő két karját.

– Jer velem – kiáltott indulatosan –, jer velem te sötét naiád!

Chreseys irtózott tőle, anyjára gondolt s ismét lemerült a fenekére.

A satyr sóvárogva pillantott utána, de már csakis formáinak elmosódó körvonalait sejthette meg a mélyben… Integetett, csalogatta magához. Mikor látta, hogy hiábavaló minden fáradozása, hóna alá csapta furulyáját és odébb ment… A gallyak összecsapódtak mögötte s ő eltűnt a nedves sűrűségben.

Chreseys sokszor emlékezett erre a napra s mindent attól a találkozástól számított. Szeretett visszagondolni a zenére s várta, mikor hallja meg újból. És ha így elmélkedett, gyakran futott el mellette Eros s célba vette őt aranyos nyilával. El is pendítette olykor az ideget, de Chreseys mindenkor idejében elrejtőzött a forrás fenekén és a nyíl feje felett süvöltött tova.

A satyr pedig, bár maga nem jött vissza többé, elmondhatta, hogy ő ott él az árnyas, homályos völgyben, mert ezután gyakran ellátogattak hozzá ilyen félistenek. Belenéztek a forrásba, virágokat dobáltak a vízbe, hívogatták és végül rendesen megharagudtak, mikor a naiád tagadólag rázta a fejét. Ilyenkor kiöltötték rá a nyelvüket és elfutottak…

Nymphák fehér alakjait is látta olykor megvillanni a fák között; elnézte őket, mint ölelkeznek a satyrokkal, megbámulta a szakadék sötéthajú oreádját, ha a forrás vizéből inni jött. Majd meg figyelmesen hallgatta a kentaurok vágtatásának távoli dübörgését…

Így teltek napjai és mert nem ösmert mást, nem is vágyakozott. Amit tudott, azt a hamadryadoktól hallotta. Ők meséltek neki a fényről, a mennyboltozatról, a nagy boldogságról, szenvedésről és a könnyekről. Még örült, hogy neki mindezt nem kell megpróbálnia és sehogy sem értette, miért oly nagy a világ, mikor mindaz, amit ő szeret, olyan kicsiny helyen elfér: az irisek, a moha, kék forrása és a fák. Rajtuk kívül csak a hűvös homályt, a csendet és az árnyakat szerette, amelyeknek immár gyermeke lett. S minél inkább összeborult a lombozat feje felett, minél sűrűbbre fonta a vadszőlő indáival a zöld hálót körülötte, annál hallgatagabb lett Chreseys, annál mélyebbre, sötétebbre vált a tekintete s végre már azt hitte, hogy a földön mindíg alkonyat van…

Talán mindörökre így élt volna a kis naiád, ha egy éjjelen nem támad oly nagy vihar.

Hallotta a megriadt kentaurok rohanását fenn a hegyekben, érezte mint reszket a völgy, félni kezdett és behúnyt szemmel rejtőzött el a forrás fenekén. Egyszerre iszonyú dördülés rázta meg a levegőt, azután megingott a föld és valami hatalmas robajjal zuhant alá.

Sok idő múlt, mire fel mert jönni hideg otthonából, mert jól tudta, hogy Zeus haragszik. Két kezével megfogódzott a partban és kikönyökölt a mohára. Éjtszaka volt még mindíg. A bokrok, a fák nedvesen csillogtak s a megszakadozott pókhálókban esőcseppek fénylettek. Az egyik hamadryad pedig, mely mindjárt felette állt, holtan, félig megégve hevert a sűrűségben.

Chreseys elszomorodott, de gyermek volt még s most annyi változást látott mindenfelé, hogy megfeledkezett a halott hamadryádról és kíváncsian bámult maga körül.

Ekkor vette csak észre, hogy az erdő világosabb mint máskor, s hogy feje felett a lombozatban kis rés támadt, melyen át kiláthatott.

Szívdobogva, ámultan tekintett fel. Szemét beárnyékolta a kezével s úgy nézett a kék mennyboltra. Egy percig azt hitte, hogy víz van odafenn, csak lassanként jutott eszébe, hogy az lesz az ég, melyről már hallott mesélni. Végtelen mélysége szinte elszédítette őt s tekintete sóváran akadt meg egy fénylő csillagon, mely vakítóan ragyogott le hozzá. És ugyanekkor villant meg valami mellette is a vízben… a csillag képe volt, mely ott reszketett a forrás felszínén. Elkiáltotta magát örömében, azután taszigálni kezdte kezével a csillagot, majd meg mint hálót terítette szét a haját és így halászott rá, ki akarta fogni, hogy homlokára tűzze.

Hajnalig mulatozott ezzel s csak mikor nagyon elfáradt, hajtotta álomra a fejét. De alig aludt egy keveset, midőn nagy világosság ébresztette fel. Bóbiskolva dörzsölte meg a szemét: a forrás vize vakítóan csillogott, az erdő fénylett mint még soha, az árnyak eltűntek, a csend megszakadt s a bokrokban madarak daloltak.

Chreseys világa megváltozott s ő lelkendezve emelte szemét a mennyboltra, mely most oly bíboros színű volt, mint a hyacintok, melyeket hajdanában a satyrok neki hoztak. Azután lassan arany hímpor lepte el az eget s a kicsiny fellegek szélei mohón itták magukba az aranyos fényt… Később még jobban elálmélkodott, mert a lombok között tisztán látta, mint gördül fel a boltozatra egy lángoló szekér, melyet tüzes lovak ragadtak előre. A diadalmas szekéren tündöklő ifjú állt, könnyedén zabolázva meg a rohanó paripákat.

A naiád lélekzete elakadt, Eros pedig a bokrok sűrűjéből célba vette és szíven lőtte aranyos nyilával. De ő nem érzett, nem látott semmit, csak az idegent, kinek tekintete e percben üdvözölte őt. Azután megállította kocsiját, leszállt, áthaladt az ég kék mezőin a lombokig s az éjjel támadt résen belopódzott hozzá.

Chreseys csak most látta, mily szép a jövevény. Arca ragyogó, szeme láng, alakja karcsú, sugár, fürtjei mint folyó arany s ifjúságának hevétől körülötte még a lég is reszketni látszott. És reszketett a naiád is, kis keble hullámzott, szíve hangosan lüktetett a víz alatt s arcát, mikor az ifjú letérdelt mellé a mohára, égő pír borította el.

Egymásra néztek és a naiád sötét szemében az ifjú arca tükröződött.

– Ki vagy te szép leány? – kérdezte hízelkedőn, mialatt lenyúlt a forrásba s átölelve őt, még mélyebbre döfte szívébe Eros nyilát.

– Én – mondta a gyermek boldogan –, én Chreseys, a naiád vagyok.

– Mit csinálsz itten… nem félsz így egymagadban?

– Hogyan félnék, hisz ez az én hazám, édes, hűvös, homályos otthonom.

– És szólj, itt éltél mindíg e szomorú völgy rejtekében?

– Amióta emlékezem.

– Nem vágyódtál soha a meleg, a fény, a szerelem után?

– Nem értelek.

Ekkor közelebb hajolt hozzá az idegen, tekintete ragyogóbb lett, ölelése forróbb és fölitta a leány üde ajkáról az első csókot.

Chreseys összerázkódott a dédelgetések alatt s bár nem tanította soha senki, viszonozta az ifjú csókjait s e percben felismerte, hogy mi a szerelem, mi a boldogság.

– Te reszketsz karjaimban, olyan hideg vagy, …fázol talán kicsiny naiád?

– A forróságtól reszketek, úgy érzem, elégek öledben…

Chreseys szédült a boldogságtól. Ajka megnyílt, lankadt feje szerelmese mellére hanyatlott és elveszítette eszméletét.

…Mikor magához tért, az ifjú nem volt többé mellette, fenn állt a boltozaton, tovaszáguldó szekéren s csak amerre elment, fénylett az erdő gallyain aranyköntösének egy-egy leszakadt foszlánya.

Chreseys a szívéhez kapott… Csak most érezte, hogy meg van sebezve, most tudta, hogy fájhat a csend, hogy szomorú a magány… Két karját kitárta a távozó felé, hangosan kiáltozott utána és mikor ő nem válaszolt hívó szavára, …keservesen sírva fakadt.

Zokogva csókolgatta a partokat s kérte a hamadryadokat, vígasztalják meg őt.

Az egyik fa lehajtotta hozzá lombos fejét, megsimogatta a naiádot és zizegve susogta, hogy ő tudja, kedvese holnap ugyanaz órában mint ma, visszatér.

Erre már mosolyogni kezdett Chreseys, csendesen hintázta meg magát a virágok között, majd betakaródzott hosszú hajával, szedett iriseket és koszorút font homloka fölé.

Így várta szerelmesét, akinek csókjaitól még égtek az ajkai, akinek forró ölelését még érezte a testén – várta őt, sóvárgott utána és félt is tőle, mert ő oly egészen más volt, mint mindaz, amit eddig látott.

Ezalatt beesteledett és lassan múlt az idő. Sohasem tűnt neki az éjtszaka ily hosszúnak s mikor a fényes csillag eljött újból a forrásba fürdeni, elfordult tőle, nem játszott vele s hogy ne is lássa, betakarta a víz felszínét… önmagát lehullott falevelekkel. És így gondolt az ifjúra, aki bizonnyal csak egy isten lehet.

…Végre is megvirradt, felrobogott a boltozatra újból a tüzes szekér s mint az elmúlt napon, leszállt hozzá a harmatos lombokon át tündöklő kedvese.

Chreseys ekkor már tudta, hogy szereti őt, szereti jobban mint az árnyakat, melyeket az ifjú elűzött mellőle, jobban mint a virágokat, melyeket leszakított, hogy kedvéért felékesítse magát, mint a halott hamadryadot, akinek lombjai tartották távol tőle szerelmes istenét.

Szerette és karjában elfeledte, hogy létezik… ő benne élt, ajkával lélekzett, elérte hát az asszonyok nagy boldogságát.

De azért volt boldogságában szenvedés is, mert a lángoló csókok szinte elemésztették s az ifjú szemrehányásai nem hagyták nyugodni. Mindennap mondta neki, hogy hideg, hideg a csókja, az ölelése. Kérte, hogy szeresse jobban. És minél jobban szerette őt Chreseys, minél gyakrabban tartotta karjában, annál melegebb, annál kisebb lett a naiád. Utóvégre már alig ért fel a moháig. Arca halványra vált, haja árván, mint valami fonnyadt vizinövény tapadt az eltikkadt partokra, s szeme megtört a sok világosságtól.

Nem játszott többé a pillangókkal, a satyrokkal sem állt szóba, csak olykor beszélgetett el kis barátaival: az irisekkel. Fölkapaszkodott hozzájuk, közibük fektette a fejét és így pihent.

S kedvese mind e változást nem vette észre. Derűs időben eljött hozzá a reggel óráiban s hozott neki aranyos ékszereket, csókokat.

De az ékszerek is égették Chreseyst s így csak addig viselte őket, míg kedvesével volt, azután kérte őt, vigye őket vissza oda, ahonnét hozta, mert lángjuk elperzseli homlokát.

És azután nem tudott többé örülni; sokat sóhajtozott s ha egymagában volt, halkan zokogott.

Így lepte meg őt egyszer az ifjú s nagyon elszomorodott, majd kérdezgetni kezdte, hogy mi a bánata?

– A boldogság! – suttogta a naiád. – Az árnynak, a csendnek voltam gyermeke s minket, akik a homályban élünk észrevétlenül, megöl a világosság, a fény, a zaj, a boldogság…

Kedvese vigasztalta, csókokkal akarta felderíteni s forróbban ölelte át mint máskor. És minden ilyen öleléstől, csóktól eltűnt valami Chreseysből. Utoljára már alig lehetett benne felismerni a régi üde vízileányt. Ok nélkül reszketett mint a falombok, kicsinyke, átlátszó lett.

És lassan kiapadt zöld szeméből, halvány ereiből az élet s egy fenséges forró ölelés alatt eltűnt kedvese karjából…

– Chreseys! Chreseys! – kiáltott az ifjú szívszaggatón. – Hol vagy szerelmem?…

De ő nem volt többé, egy könnye csillogott még szerelmese kezében: ez maradt meg a kis naiádból.

Chreseys meghalt… a forrás kiszáradt… nem bírta elviselni a boldogságot, a forró szerelmet, a fényt.

És hamadryádjai összeborultak, lombjaikkal eltakarták sírját, mely ott volt a kiapadt forrás helyén.

Egybeszövődött ismét a zöld homály… és kedvese nem jöhetett el többé virágszegélyes sírjához.

A fák pedig híven őrizték a helyet s csendes éjtszakákon halkan suttogták egymásnak:

– Chreseys meghalt… meghalt a kicsiny naiád.

MYTHOS A SYRINXRŐL

Megvirradt és az erdők harmatos fái között elindult a nagy Pán… Boldogan, gondtalanul járt még aznap az illatos árkádiai föld felett. Vidáman nevetett a fuvalomba, telhetetlen jókedvében tele marokkal tépte a lombokat s dévajon hintázta meg magát a nedves gallyakon. Mikor felért a hegytetőre, hangos kiáltozással hívta a nymphákat, hogy vele körtáncot lejtsenek.

Boldog és gondtalan volt, napestig mulatozott s csak alkonyatkor futott le a völgyi folyóhoz szomját oltani.

Dalolva ment át az olajfaligeten… Messze a nyugati ég alatt, aranyos párák káprázatában ekkor szállt el rohanó kíséretével a vadászat istenasszonya… Lenn a hegy tövében két satyr játszott, vidáman görgetve egymás felé a mohos köveket; a mezőkön virágokat szedtek, füzéreket fontak fehér, karcsú leányok s a patak habjai közül halk loccsanással emelte fel fejét egy-egy naiád. A szőrös satyrok, mikor meglátták urukat, lekonyították hegyes fülüket és szepegve rejtőztek a bozót árnyékába, ott azután halkan nevetgélve, együgyűen taszigálódtak.

De Pán nem vette őket észre, elhaladt mellettük… Körülte ritkulni kezdtek a fák… s végre elérte a vizet. Tekintete kedvtelve járta be az erdő violaszínű ködbe vesző vonalát s hirtelen meglassította lépteit. Az erdő szélén, fekete cyprusok tövében egy nymphát vett észre, aki oly szép volt, hogy hozzá hasonlót a földön nem látott soha. Ajkán elhalt az ének, kezéből kihullottak a leszaggatott virágok s valamilyen korhadt fatörzs mögött elbűvölten állt meg. Lángoló szeme sóváran csüggött a leány isteni alakján, szomjasan leste dallamos mozdulatait, amint szőke hajával játszott, széttárva a szállongó fürtöket, mintha légi útra készülődnék.

És az erdők szilaj istene megittasult a nympha látásától… Két karjával átfogta a fát, amelynek árnyékában rejtőzött, fejét oda nyugtatta törzséhez s ébren álmodott a szerelemről, jövendő boldogságról, rózsás, szép álmokat.

Szemében, szívében a leány képe kezdett élni s lankadtan érezte, hogy hatalmát veszti, hogy gyöngül… nem volt már többé önmagáé.

Körülötte az esthomály észrevétlenül halt bele az éjtszakába: messze az Elaeum szelíd halmai közül lassan fölszállt a hold a boltozatra. Fénye tétován futott le a hegyekről, kék pompával áradt szét a vizek és a mezők felett s egyszerre eljutott a leány virágfehér testéhez is… Egy darabig kéjelegve lapult meg a mohában elvesző kicsiny lábak előtt, majd mohón ágaskodott mind feljebb, feljebb s dédelgetve csókolta végig a nympha ifjú keblét… hajnalszép nyakát… mosolygó ajkát. Szerelmesen ölelte át.

Pán ekkor nyilaló fájdalmakat érzett a szívében. Felemelte karját és szerelemféltőn, gyűlölködve fenyegette meg öklével a holdat. Nem tűrhette, hogy szemeláttára szeretkezzék azzal… azzal, akihez neki sincs más joga, mint hogy… immár szereti.

És nem bírt tovább ellentállni, elhagyta rejtekét s kétségbeesetten futott ki az erdőszélre a nympha elé, hogy elfogja a hold ölelését róla.

A leány riadtan emelte rá tekintetét s hirtelen szétterítette mezítelen teste felett hullámos haját. Azután ingadozva hátrált a fák közé, be Pán hallgató, zöld birodalmába… és ekkor lemaradt róla a hold fénye.

Az isten fellélekzett s mikor hátra pillantva megnyugodott, hogy a hold ide már nem követheti őket, közelebb lépett a menekülőhöz és szelíden, hízelkedve szólította meg:

– Ki vagy te? Honnan jöttél? Hol rejtőztél, hogy mind a mai napig soha, sehol sem láttalak?

– Syrinxnek hívnak társaim s a vizek partján éltem mindenkoron – suttogta a nympha s iszonyodva húzódott beljebb a rengetegbe.

– Halgass meg – szólt Pán –, és mondd, ki gyermeke vagy, mely istentől nyerted gyönyörű alakodat?

– Atyám a folyó – Ladon. Ő ringatott lágy, enyelgő karjai között, az ő hullámai formálták képükre testemet.

– Szép vagy… szeretlek!

– Ne mondd ezt nekem, nem akarom, hogy szeress… Azt sem kérdem, hogy ki vagy, el akarlak felejteni, félek tőled… Engedd, hogy távozzam.

– Ne félj tőlem, Syrinx! Nem bántalak. De elfelejteni azért nem fogsz, mert rólam dalolnak a madarak. Nevemet megtudod, ha virradattal nympha-társaidnak elmondod találkozásunkat…

Az utolsó szavakat már nem hallotta a leány, mert futásnak eredt s eltűnt a fák között.

Pán soká nézett utána, megsimogatta a lombokat, melyek a nymphát érintették… azután lábujjhegyen osont vissza a helyre, hol őt először meglátta. Letérdelt a mohára s megkereste közötte a két könnyű lábacska nyomát. Leült melléjük és mozdulatlanul őrizte őket egész éjen át. Őrizte, hogy senki ne lépjen el felettük, hogy senki ne tiporja össze őket…

…Mire megvirradt, a harmatban újból felkelt a letaposott moha s a szerelmes pán nem találta többé a kicsiny emlékeket… Csak ekkor hagyta oda a helyet s indult el búsan, hangtalanul az illatos mezőkön. Nem nevetett már a fuvalomba, nem tépte többé dévajon az erdők lombjait, még a virágokat is megkerülte, hogy ne okozzon fájdalmat semminek; eléggé szenvedett ő maga, úgy érezte, szenved az egész világért.

Napestig bolyongott a szirtek között, megkérdezte mindenkitől, aki útjába akadt, nem látta-e Syrinxet, az aranyhajú nymphát, aki tegnap a folyó partján szívébe költözött.

– Syrinx! Syrinx! – kiáltozta a barlangoknak. Syrinx nevét sodorta hullámain tovább a patak, az ő nevével játszott a fuvalom.

Alkonyat előtt megtörve, fáradtan indult le Pán a Ladon folyóhoz, hogy számon kérje tőle is a leányt… És mikor az erdőszélre ért, ott látta őt a kék folyóban fürdeni. Két kis keble körül, miként a vízililiomok kelyheinél, ezüstös gyűrűkben ringott a víz… Haja, mint megannyi napsugár terült el a habok felett… Egyszerre lehajolt, mintha inni akart volna s édesen, hosszan csókolta meg a vizet… Azután a part felé indult. A folyó nehezen szakadt el tőle és csak mikor kilépett a virágok közé, csak akkor foszlottak le róla habozva atyjának ölelő karjai;… a mederbe visszahanyatló hűvös cseppek. Megállt a parton, nedves volt, mint egy harmatos virág. Lenge formáinak árnyéka hosszan nyúlt el a búcsúzó napfénytől aranyos mezőn s elért egészen Pán lábáig… És a szerelmes isten leborult ekkor a pázsitra s fájdalmas gyengédséggel ölelte, csókolta az árnyékot, a földet. Azután fölugrott s hogy reá ne lépjen a hajlongó árnyékra, óvatosan kikerülte s így közeledett a leányhoz. Az megérezte jöttét, iszonyodva pillantott rá és futni akart.