Falk Miksa

Gróf Széchenyi István utolsó évei és halála

Emlékezések

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Gróf Széchenyi István utolsó évei és halála

Összeesküvés a döblingi tébolydában

Utószó

Gróf Széchenyi István utolsó évei és halála

(1866)

Széchenyi István gróf élete nagyszerű tragédia volt, s ily tragédiáknak nem lehet utójátéka; katasztrófával végződnek, beteljesültével ama föltartóztathatatlan sötét végzetnek, mely hiábavaló küzdés után végre megsemmisíti a hős erejét. Az így bekövetkezett tragikus vég nem mindig fizikai is egyszersmind, a test nem mindig egyszerre törik össze a lélekkel, hanem az ily, már pusztán csak fizikai lét a kiégett vulkánhoz hasonlítható; emlékeztető jel, melyhez nagy események emléke kapcsolódik, sőt meglehet, hogy még tisztán emberi érdeklődést is kelthet, de nagyszerűségét elvesztette; az idill kezdődhetik, de a tragédiának vége!

Ha az, amit a világ Széchenyi „őrültségének” nevezett, egyszersmind élte tragédiájának is katasztrófája lett volna, ha tetőpontja lett volna ama harcnak, melyet a „legnagyobb magyar” egy magasztos eszméért vívott a kérlelhetetlen sors ellen, s ha ama megrendítő perc után csak oly évek sora következnék, melyek csupán a fizikai lét s nem egyszersmind a nagy ember politikai működésének is folytatását képezik: nem éreznők hivatva magunkat arra, hogy átlépjük a döblingi tébolyda küszöbét, az élőhalottak ama sírboltjába, melynek kapujára méltón illenek e szavak: „Itt hallgat a búbánat, itt nyugszik a szív!” A nagy ember iránti kegyelet megsértésének tartottuk volna, ha most már csak kíváncsiság által vezéreltetve, oda pillantottunk volna, hol „sírással tölti egész hátralevő életét, minden bús napot, minden még búsabb éjt”; nem leskelődtünk volna ama forró könnycseppek után, melyek a szemből a lélekre hullanak, s mint Jean Paul mondja, a szép napokban minden fájdalmat enyhítnek, hanem sorsunk hideg évszakában végtelenül fájnak, valamint télen nem szabad a virágot meleg vízzel öntözni. Csakhogy amit Széchenyi eddig szenvedett, az csak a végkészület volt a katasztrófához; de még nem maga a katasztrófa; azon óriási erő, mely a tragikus végzet elleni nemes harcban lassanként fölemésztődött, csak egy pillanatra volt megbénítva, de nem egészen megtörve, nem megsemmisítve; csak a test, melyben az erős lélek lakott, csak az roskadt össze, fölmondván pillanatra a szolgálatot; az oltár összedőlt, melyen a szent tűz lobogott, s beborította romjaival, de e tűz, habár kívülről egy ideig nem is volt látható, tovább égett a romok alatt, hogy végre hatalmasan felcsapjon az omladékok közül!…

Vad zsivaj kísérte Széchenyit a döblingi szomorú útra, s okozói jól kiszámították annak hatását. Íme, itt látjátok az őrült Lear királyt; borzadoz egész agyvelőtök, ha a szerencsétlen aggnak kétségbeesett panaszait halljátok, melyek túlkiáltják a vihar üvöltését; borzalomtól mereven szemlélitek, hogy kimondhatatlan fájdalomtól gyötörtetve, hogyan tördeli kezeit s tépi szélben lengő szakállának fehér szálait. Most kiáltson az ünnepélyes csend közepette csak egyetlen hang is: „álszakáll az, s a kéztördelést tükörből tanulta” – aztán lássátok ennek hatását! Ily frivol hang lőn hallható, mikor először elterjedt a hír, hogy Széchenyi megőrült; nem hittek ama hangnak, de a rendkívüli benyomás, melyet a hírneves hazafi sorsának borzasztó fordulata máskülönben előidézett volna, meg vala hiúsítva, s ezt akarták; igen – méltányosak akarunk lenni, s bevalljuk – ezt kellett akarniok. A politika mindig és mindenütt szívtelen, a nép férfiainak éppen úgy, mint a hivatásos államférfiaknak kezében; aki uralomra vágyik, vagy a már megnyert uralmat szilárdul akarja megmarkolni, az nagyon is hamar megtanulja, hogy ne nagyon válogasson az eszközökben; s mindegyiket megengedhetőnek találja, mihelyt célravezető. Széchenyi megőrült! megőrült a haza sorsa miatt! Ez oly tény lett volna, mely ellenállhatatlan erővel hat a tömeg fogékony kedélyére, jobban, mint ellenfeleinek legagyafúrtabb okoskodásai, leghangzatosabb beszédei. Ily meggyőző tényt nem lehetett kommentárok által meggyöngíteni, félremagyarázás által hatálytalanná tenni, ezt egyszerűen tagadni kellett, s tagadták is! Wesselényi és dr. Balogh nyilatkozatai csaknem nyomtalanul vesztek el; egy pillanatra elhallgattatták ugyan a rágalmazókat, de mélyebb benyomást nem tettek, mellesleg azon okból is, mivel egyáltalán nemigen foglalkoztak velük behatóbban. A politikában is mindig csak a jelenlevőknek van igazuk, s itt is igaz a régi közmondás, akit nem lát az ember, könnyen felejti. Széchenyi távol volt, a jelen eseményeibe már nem avatkozott be, működése a múlthoz tartozott, a jelen pedig oly eseménydús volt, oly viharos, ami körös-körül történt, annyira lekötötte a figyelmet, hogy sem ideje, sem kedve nem lehetett az embernek visszapillantgatni a múltba. Nem, mikor vész és vihar közt vérző lábbal halad előre járatlan utakon, hanem csak akkor, ha már nyugponthoz jutott, akkor tekint vissza a vándor; csak akkor fordítja pillantását szemlélődve a nagyszerű tüneményekre, melyeket háta megett hagyott.

A forradalom viharai végre lezajlottak. Sírva törték össze a vén huszárok kardjukat Világosnál, hogy a muszkának lába elé dobják, s halálos bágyadtan, ezer sebből vérezve hevert a földön a magyar nemzet. A lankadt szem most először fordult visszafelé; csak most vette észre, hogy hiányzik a legjobbak egyike, kit nem lehetett a csatatéren a holtak közt találni, sem a börtön magányában, mert az másnemű magányban szenvedett, távol hazájától, ama szerencsétlenek közt, kiktől a könyörtelen sors visszavette az isteni szikrát, melyet egykor Prométheusz, virágkocsányba rejtve, az égből lehozott. Csak most kérdezősködtek egymástól az emberek Széchenyi sorsa felől. Őrült? Nem őrült? Furcsa kérdés, mely félig-meddig magában foglalja már a tagadó feleletet, oly kérdés, melyet határozottan senki sem oldott még meg, s ily alakban nem is lehet megoldani. Ama léhákat, kik kurtán tudtak rá felelni: „Igen, igen, Széchenyi István bolond, valamennyi Széchenyi bolondos többé vagy kevésbé” – e finom emberismerőket nem vehetjük számításba, de komoly vizsgálók, kitűnő szellemek is hasztalan fáradoztak e véleményünk szerint megoldhatatlan kérdés megoldásában. Egy szellemdús magyar publicista, Kecskeméthy Aurél, ki finom fiziologikus látással bír, s kinél, Széchenyivel gyakran érintkezvén, nem hiányzott a tárgyismeret sem; Széchenyi utolsó éveiről írt könyvében e kérdést fejtegeti: „Őrült volt-e Széchenyi ?” – s finom észleletek során át csak ama nagyon is kevéssé fölvilágosító következtetésre jut: „Széchenyi már egészséges korában is rejtély volt. Utolsó tízévi állapotára pediglen nincs elnevezésünk a szótárban.” Más helyütt meg azt mondja Kecskeméthy: „Általában az öreg s beteg Széchenyi nem képez ugrást a 47 előtti Széchenyitől. Van köztük összefüggés mind az egészséges, mind a kóros tulajdonságokban, annyira, hogy az egyik a másikat némileg megmagyarázza s az egész rendkívüli embernek fogalmát kiegészíti. Ki Széchenyi múltját nem ismére: az őt Döblingben nem volt képes megérteni és megítélni. Viszont: ki Széchenyit Döblingben ismére, a 48 előtti Széchenyinek sok mondatát és tettét s egy vagy más alkalmi viseletét, mely lélektani rejtély lehetett, rögtön föl- és megvilágosítva látja.” Ez kétségkívül egészen helyes, hanem könnyen azon következtetésre csábíthatna, hogy Széchenyi vagy kezdet óta mindig elmeháborodott volt, vagy hogy sohasem volt az, s mindkettő határozottan helytelen feltevés volna.

A Kecskeméthy könyvének egy tekintélyes bírálója, ki e percben talán Magyarország legkitűnőbb esztétája, Gyulai Pál, a Kecskeméthy által tett közlésekhez a legszellemdúsabb következtetések sorát kapcsolja, melyek közül az, hogy Széchenyi grófnak ugyanaz okozta halálát 1860-ban, ami 1848-ban megtébolyította, teljesen egyezik a mi nézeteinkkel; hanem az általános kérdés: „őrült volt-e Széchenyi, vagy sem?” – ezzel nincs megoldva, s az ellentmondások, melyeket Gyulai az általa kritizált könyv szerzőjének kimutat, kiegyenlítetlenül fönnállnak most is; mivel nem is Kecskeméthy nézeteiben léteznek ezek, hanem a tényekben, melyeket ő híven előad. Éppen ezeken az eltagadhatatlan s egymással mégis ellentmondásban álló tényeken alapul a mi véleményünk, mely szerint a kérdés általánosságban, amint eddig fölállíttatott, meg sem oldható, s minden arra irányzott feleletnek, legyen az bár igen vagy nem, helytelennek kell lennie. Széchenyi állapota az 1848–60-as években éppen nem volt állandó, sem nem egyenlő, s a felelet azon kérdésre: „vajon őrült volt-e ?” – amely 1848–49-ben igaz lehetett, a következő években már nem igaz, míg az 1860-i végzetes nagyhéten ismét igazzá válik. Nyilvánvaló, hogy három teljesen különböző fázison ment át Széchenyi lelkiállapota döblingi tartózkodása alatt; az egyik fázisról a másikra való átmenet nem határozható meg ugyan nap és óra szerint, mert azt, hogy az egyik elmúlt, rendesen csak abból vesszük észre, hogy a másiknak megkezdését már tények bizonyítják; de a három stádium különfélesége nem tagadható, s ha azon kérdés vettetik föl, vajon tébolyodott volt-e Széchenyi, pontosan meg kell jelölni az időszakot is, melyre a felelet adandó, hogy határozottan lehessen felelni; csakis ezáltal válik természetessé e pszicho-pathologikus kórfolyam egész menete s teljesen érthetővé némely látszólagos ellentmondás.

Abban aligha lehet komolyan kétkedni, hogy Széchenyi szellemi funkciói azon időben, mikor dr. Görgen gyógyintézetébe vitetett, mélyen meg valának zavarva. Minden küljel amellett szólt; az erre való hajlam Széchenyi egész lényében régóta megvolt, s az évek, sőt csaknem évtizedek óta szunnyadozó zord hajlamnak a legszomorúbb formában való kifejlődésére, mint láttuk, 1848-ban valóban nem hiányoztak a fontos indokok. Széchenyi testi egészsége már azon időben, melyet egyébként a „legerőteljesebb férfikor”-nak szoktak nevezni, mélyen meg volt ingatva, s ez folyvást a legszomorúbb módon hatott vissza kedélyére. Olvasóink emlékezhetnek még ama 1830. július 17-i hirsovai levélre, melyet Waldenstein grófhoz írt Széchenyi, s amelyben az alig negyvenéves férfi ama megdöbbentő nyilatkozatot teszi: „Ennek az időnek legnagyobb részét szívszorongások és fuldoklások közt töltöttem, melyekhez még régibb hajlamok is járulván, annyira levert, oly kétségbeesett voltam, hogy többször rövid úton akartam véget vetni életemnek.” Az 1831. október 12-én kelt cenki levélben arról panaszkodik Széchenyi, hogy egész éjeken át dolgozik, de „egészsége hanyatlik”. Egynéhány évvel később írt könyvében leírja, mily élvezetet nyújt neki álmatlan éjei alatt a kandallóban égő kőszéntűz, s innen kezdve tömérdek helyet idézhetni Széchenyi irataiból, melyek mind egészségének szörnyű rongáltságát tanúsítják, és azt, hogyan kellett küzdeni ennek a hatalmas szellemnek a mindinkább hanyatló test ellen, nehogy ennek gyengesége végképp megbénítsa. De éppen ez a harc koptatta el csak annál gyorsabban a gépet, melynek csökkent teljesítőképességét fokozni akarta! Széchenyi óriási szorgalma, a tömérdek munka, melyet a lángszellemű férfi egyszerre iparkodott elvégezni, a buzgalom, mellyel önmagát teljesen azonosította minden általa fölkarolt üggyel, mindez eléggé ösmeretes, valamint a mély búbánat, a folytonos aggodalom, mellyel Kossuth mindegyre merészebbé váló izgatása eltöltötte. Ily körülmények közt csak természetes, hogy az 1848. évnek végzetes szeptemberi napjaiban Széchenyi testi szenvedése elérte tetőpontját, a már évek óta fölbomlásnak indult szervezetet képtelenné tevé, hogy az emberi ész közönséges törvényei szerint működő szellemnek tovább is hajlékául és eszközéül szolgáljon.

Wesselényi bizonyára igazat mondott, mikor azt mondta, hogy a hon miatti busongás törte meg a nagy hazafi szívét; de a katasztrófa nem csupán a búbánat nagyságából támadt, hanem egyszersmind az összeroskadó test végelgyengüléséből is. Deák, ki bizonyára éppen oly buzgó és őszinte hazafi volt, ki bizonyára éppen olyan jól felismerte a helyzetet, s kit bizonyára éppen úgy meghatott a haza szenvedése, kiállta a viharos időszakot, anélkül, hogy a legcsekélyebbet is veszített volna szellemi frissességéből, s még ma is ugyanazon tiszta pillantással, ugyanazon okos értelemmel, ugyanazon szilárd, biztos kézzel áll a nemzet élén. Nála egészséggel és ruganyossággal telt testre hulltak a sors rettenetes csapásai, s e test erélyesen ellenállt, míg Széchenyi roskatag teste e csapások alatt, legalább pillanatnyilag, összetört, s a fényes szellemet is romjai alá temette. Ez ugyan nagyon materialisztikusnak tűnhetik föl, de a valóságnak tökéletesen megfelel. A testnek és léleknek egymásra hatása mindenesetre itt is kölcsönös volt, mint minden emberi szervezetben. A szakadatlan szellemi munka, a hazafias buzgalom, mely nem engedett pihenést, s a haza sorsa fölötti súlyos aggodalom siettették a krízist az anélkül is megrendített szervezetben, s a megrongált organizmus viszont a legborzasztóbb képzelgések egész seregét támasztotta, melyek a ragyogó szellemet ellepték, ama sáskaseregekhez hasonlóan, melyek percekre a napvilágot is képesek elhomályosítani. Hanem e kölcsönös hatásnak, főleg ha beteges jelenségek során át végre valami heves krízisre vezet, mindig megvan a maga határozott s a körülményekhez képest különböző kiindulási pontja. Vagy a lélek és kedély bántalmai nyitják meg a szomorú körtáncot, pusztító befolyásukat lassanként kiterjesztve a fizikai emberre is; vagy a beteg test az, amely a lelket és a kedélyt is belevonja szenvedései körébe.

Széchenyinél határozottabban az utóbbi eset következett be; testi szenvedések – ismét a hirsovai levélre emlékeztetjük olvasóinkat – zavarták meg először kedélyét, sőt öngyilkossági gondolatokkal tölték el lelkét akkor, mikor nyilvános működése, szellemi munkája még alig hogy megkezdődött, mikor még minden virágzó álma gyümölcsöt ígért s a dicsőség babéra még egészen üdén és illatozólag érinté halántékait. Széchenyi testi betegsége talán nem emelkedett volna oly aggasztóan magas fokra, bár továbbfejlődött volna és hatása a lelkére érezhetővé vált volna akkor is, ha Széchenyi, mint annyi sok magas rangtársa, könnyelműen csak az élet virágos ligeteit kereste volna, s a közhasznú munka, komoly hazafias működés meredek útját elkerüli.

Bőven megvalának tehát Széchenyiben a szellemi élet megzavarására a fizikai előfeltételek, s ismertek olvasóink előtt a morális okok is, melyek ama hajlamokat oly gyorsan kifejlesztették. Az általunk rajzolt kölcsönös hatásnak azonban, fájdalom, nincs megállapodása, s a lélek alapos aggodalmai után, melyek a testre is nyomasztólag hatnak, ez utóbbi beteges állapota minduntalan aggasztó képzeletek csoportját támasztja, melyekben eleinte még van legalább egy szikrányi tény, míg utóbb mindinkább eltávoznak a reális alaptól, s végül egészen üres képzelődésekké fajulnak. Széchenyinél is így volt. Az, hogy sikertelenül küzdött, s hogy e küzdelem sikertelensége egyértelmű a haza romlásával, s neki, aki Magyarország megifjítását tűzte ki életfeladatául, habár csak pillanatnyilag, azonos erkölcsi megsemmisülésével is, sajnos, nagyon igaz volt, s teljesen alkalmas e nemes hazafit mély fájdalomba süllyeszteni. Ehhez csatlakozott azonban nemsokára egy legalább részben beteges képzelődés, azon gondolat tudniillik, hogy „ő maga okozta saját és hazája szerencsétlenségét”.

Ismételve említettük, mennyire kínozta ez eszme Széchenyit az 1848-at megelőző években, s dr. Görgen orvosi bizonyítványa szerint is „mánia desperatoriá”-ban szenvedett Széchenyi az intézetbe léptekor, különösen azon rögeszmében, hogy a „demokrata párttal való coquettírozása” által előkészítette a forradalmat, és Magyarországot tönkrejuttatta. Dr. Görgen felett régóta be van fejezve az ítélet; de a mortuis nil nisi bene dacára is bátran ki lehet mondani, hogy dr. Görgen sem mint orvos, sem mint pszichológus nem bírt kellő képességgel egy Széchenyi állapotát megítélni; szellemileg meglehetősen korlátolt routinier volt, kinek a tébolyda üzleti vállalat volt, melynek vagyonos betegek felvétele által jó jövedelmet kell hajtania, s valóban jól is jövedelmezett; de amit Széchenyiről mondott, természetesen anélkül, hogy igazán értette volna s anélkül, hogy szabatosan ki tudta volna fejezni, teljesen megegyezik a grófnak 1848 előtti eszemenetelével, ami Döblingben még élesebben megnyilvánulhatott.

Széchenyi ez önkínzó gondolatait részben beteges képzelgésnek neveztük, mert egy szikrányi igazság mindenesetre volt benne. Valami „demokrata párttal” nem „coquettírozott” ugyan Széchenyi soha életében, hanem annyi bizonyos, hogy ő terjesztett először Magyarországon (már a Hitel-ben) oly eszméket, melyek lényegükre nézve egészen demokratikus természetűek valának, ő volt az első, ki komoly és sikeres támadást intézett a magyar alkotmány kizárólagosan arisztokratikus jellege ellen, s ezek az eszmék éppen azért hatoltak be oly gyorsan és vertek gyökeret, mert ő, a büszke arisztokrata pendíté meg azokat. Ő szorította le a feudális pártot mindinkább összezsugorodó minoritássá s választotta el tőle a szabadelvű konzervatív elemeket, melyeknek egy része átment az ellenzék táborába, mialatt azok, kik külön ifjúkonzervatív párttá alakultak, csekély számuk s nem sokkal jelentékenyebb tekintélyük miatt, éppen oly kevéssé akaszthatták meg a szabadelvűek előrenyomulását, mint az e század elején még oly hatalmas, de Széchenyi fellépte óta teljesen jelentéktelenné vált ókonzervatív párt. Széchenyi előmunkálatai nélkül Kossuth aligha talált volna oly termékeny talajt működései számára; tizenöt évvel utóbb ott kellett volna kezdenie, hol Széchenyi 1825-ben kezdte, s 1848-ban Magyarország talán még csak ott tartott volna, hová néhány évvel Széchenyi Hitel-ének megjelenése után eljutott.

Mindez tagadhatatlan tény; de van-e ebben hiba vagy éppen bűn? Szándékában volt-e Széchenyinek a forradalom, vagy az ő reformtörekvéseinek, habár nem szándékos, de a dolog természeténél fogva szükségképpeni logikai következménye volt-e ez? Bizonyára nem, sőt ellenkezőleg, a körülmények sajátságos kapcsolata által előidézett eltérést képezett Széchenyi irányzataitól; nem azoknak következményét, hanem éppen megsemmisítését jelentette, s hogy Széchenyi ezt nem ismerte föl, hogy saját lelki gyötrelmére mindenképpen el akarta hitetni magával, s végül legalább egy ideig hitte is, miszerint ő okozta azt, amit egyáltalán nem akart, sőt mindig a leghatározottabban ellenzett: e gondolat volt ama képzelgő kinövés, melyet zavart szelleme egy magában véve egészen igazi tény törzsére lerakott.

E félig való, félig képzelt fogalmakhoz járult aztán, a fizikai szenvedés továbbfokozódván, puszta képzelgések egész sora, melyeknél hiányzott a tényleges jogosultságnak még árnyéka is. Széchenyi félteni kezdte saját személyét. Apró vonásokból világossá vált, hogy a haza balsorsa fölötti fájdalmon kívül azon gondolat is nyugtalanította, miszerint kétségkívül ő esik első áldozatául a forradalomnak, a forradalom, mint fordított Saturnus először is saját atyját – s ennek tartá magát – fogja elnyelni; őt ragadják magukkal először is ama sötét szellemek, melyeket, mint hivé, ő hívott életre, s most nem bírt szabadulni tőlük. De ha megkímélné is őt a forradalom, ha végre maga a forradalom bukik is el, mit használhat ez neki? Így aggódék tovább, önmagát gyötörve. A kormány borzasztó bíráskodást fog akkor tartani, s büntető keze bizonyára őt éri el először, mint mindezen bajok okozóját. Hívő lelke remegett végre az ég haragjától is, mely soha nem bocsáthat meg ily nagy bűnösnek. Így szülte, amint mondottuk, azon legalább fél lábbal még reális téren álló gondolat, hogy bűnrészes volna a végzetterhes fordulatban, melyet Magyarországon az ügyek vettek – végül a gyötrő gondolatok egész árját, melyeknek nem vala többé semmi tényleges jogosultsága, melyek azonban a nagy embert lelkileg és testileg összetörték s alátaszították a kétségbeesés sötét örvényébe.