Hegedüs Géza

Hajnal

a tárnák fölött

Történelmi regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

HÁROM BÁNYÁSZT ELRABOLTAK

KASSAIÉK

A RÉZGRÓFOK BIRODALMÁBAN

SZABADULÁS

A PATRÍCIUSOK

AZ ÚJ PÉNZ

A HARC KITÖRT…

EGYEZKEDÉS

THURZÓ ELEK

MINT EGYKOR A RÓMAI SZEGÉNY EMBEREK…

A MÁSODIK GYŐZELEM

A KIRÁLY NEVÉBEN…

WERBŐCZY NÁDOR

TORLASZOK BESZTERCEBÁNYÁN

ÍTÉLET NAPJA

CSAK ÖLNI TUDNAK, GYŐZNI NEM…

HÁROM BÁNYÁSZT ELRABOLTAK

A tavasz hirtelen érkezett. A tegnap még recsegve zajló Garamról egyszerre eltűnt a jég. A házak tetejéről csurogva olvadt a hó, és Besztercebánya utcái gyors patakokká változtak. A hegyi ösvények most jó néhány napig járhatatlanok, mivelhogy folyók és zuhatagok támadtak mindenfelé. Az olvadás megduzzasztotta a Garamot. Ilyenkor indul meg odafentről a faúsztatás. Sietniök kell most a favágóknak, mert a gyors folyó egészen Zólyomig csak a tavaszi áradás idején tutajozható. Később csak üggyel-bajjal lehet az összeeszkábált faalkotmányokkal átevickélni a meder akadályain. Ha alacsony a víz, a fenék kövein minduntalan fennakadnak a tutajok meg a magányosan úszó, össze-összetorlódó gerendák. A besztercebányai gyerekek kitódulnak a partra, elszórakozni a tutajosok bosszús igyekezetén, ahogy hosszú csáklyákkal és hangos szitkozódásokkal próbálják megindítani az elakadt rönkóriásokat, közben magukat is szidva, hogy miért nem indultak el idejében, amikor az áradás még biztosította az utat Zólyomig. Onnét azután minden évszakban lehet már továbbtutajozni a Duna felé. Szó sincs róla, olvadás idején sem nyugodalmas mulatság a tutajozás: Ugyancsak éber szemmel és biztos kézzel kell vigyázni a tutajjá kötözött gerendák elején és végében, hogy a rohanó és minduntalan örvénybe perdülő víz oda ne csapja az úszó jószágot a parthoz. Az ügyes mozdulatú, nagy kalapos tutajosok látványa nem kisebb mulatság, mint a bosszankodó és szitkozódó tutajosoké. Ilyenkor olyan feszült figyelemre és oly gyors mozdulatokra van szükség, hogy a folyó emberei nem érnek rá káromkodni. Majd Zólyomtól már lesz idejük rá. Onnét már lassabb a Garam vágtatása, még lejjebb egészen lecsendesedik, és mire elérkeznek a Dunához, már le is ülhetnek, és szemlélhetik a parti tájat.

De ilyen pihenő tutajosokat csak a Duna-parti lakosok ismernek. Besztercebányán az éberen figyelő, a hosszú csáklyát mindig kézben tartó és folyton mozgó tutajosokat ismerik. Ezeket megbámulni igyekeznek a gyerekek már reggel a Garam felé. Leginkább a bányászok gyermekei zsibonganak a parton. A patrícius gyerekeket nemigen engedik ki most az utcára, nehogy átáztassák a drága pénzen vett cipőt. A bányászgyerekek nem vigyáznak az ócska bocskorra. Van, aki a tavasz első leheletére már nem is veszi fel a bocskort, és mezítláb ugrál a hideg pocsolyákban. Senki se törődik velük. A felnőttek kora hajnalban elindultak már a bányák felé, az anyáknak meg éppen elég gondot ad, hogy meleg vacsora legyen, mire a férfiak hazajönnek a munkából. Sok helyütt a felnőtt lányok is a telepre járnak ércet válogatni. Nem telik másképpen mindennapi meleg vacsorára, csak ha mindenki munkába jár.

Besztercebánya utcáin tehát a tavasz érkeztekor csak bányászgyermekek zsivajognak. A módos embereknek nincs kedvük kimenni a nedvességbe, a módos gyermekeknek bizonyára volna kedvük, de őket nem engedik ki. A bányászok munkában vannak, asszonyaik főznek. A városi őrség alabárdosai benn ülnek a kocsmában. A tavaszi nap pedig verőfényesen ragyog a keskeny, görbe utcák felett, a csillogó hegycsúcsok felett, a Garam partján rohangáló, foltos ruhájú gyermekek felett.

Nemsokára virágvasárnap. A naptárkészítők az 1525-ik esztendőt írják.

Az egyik fiú a Garam partján csodálkozva kiáltott fel:

– Né csak! Kassa Gyurkó!

Erre a zsivaj elcsendesedett. Mind arrafelé néztek.

Tizenhárom-tizennégy éves forma siheder tartott feléjük, kuszált hajjal, tépett öltözékkel, kipirultan és lihegve, szinte tántorogva. A fiúk és lányok körülvették.

– Mi van, Gyurkó? Honnét jössz?

Látszott rajta, hogy valami rendkívüli történt vele, hiszen egyébként nem is lehetne itt napközben.

A nagy termetű, barna hajú, barna szemű fiú, akinek széles arccsontja szinte szétfeszítette bőrét, nemrégen még játszótársuk volt. Hanem ezen a télen a bátyja már magával vitte a bányába. A fiút tulajdonképpen Kassai Györgynek hívták, de a nagyobbrészt német, kisebb részben szláv nyelven beszélő bányászok a számukra idegenül hangzó magyar nevet Kassára ferdítették. A két fiút – Ferencet és Györgyöt – pedig németesen Francinak meg szlávosan Gyurkónak nevezték.

Besztercebányán a patríciusok is, a bányászok is leginkább németül beszéltek; még a szlovákokra meg a morvákra is ráragadt a német szó. A nagy ritkán közéjük vetődő magyarok is hamar megtanulták a város nyelvét. Ha magyar szó esett az utcákon, az vagy nemesembertől eredt, vagy olyan katonaféle mondotta, aki valami nemesúr kíséretében tartózkodott a bányavárosban. Kassai György is kisgyerekkora óta beszélte anyanyelveként a németet. Hiszen hároméves se lehetett, amikor szüleivel Besztercebányára került, és mostohaapja, Braun Mihály csak azért tudott valahogy törve magyarul, mert fiatalkorában alföldi tájakon is kalandozott. Volt úgy, hogy meggyűlt a baja a nagyurak bíráival, meg aztán, amióta feleségül vette Kassai Gergely özvegyét, otthon keverni kellett a német és a magyar szót.

A Kassai fiúknak becsületük volt a bányászok között. Mostohaapjuk az utóbbi években már bányaügyelő volt az egyik tárnában. Öt munkás is dolgozott alatta. Az idősebb fiú, a tizenkilenc éves Ferenc pedig a legjobb fiatal vájár hírében állott. Még a gyerekek is tudták, hogy Braun Mihály és nevelt fiai együttesen több pénzt visznek haza, mint a legtöbb bányamunkáscsalád. Hiszen nemegyszer közbeszéd tárgya volt, különösen az asszonyok között, hogy az öreg Mihály 90 dénárt kap hetenként, Franci, kinek munkája példaadó volt még Körmöcön és Selmecen is, maga megkeres 70 dénárt, s amióta Gyurkó vájársegéd, ő is heti 60 dénárt adhat édesanyja konyhájára. Ez pedig együtt heti 2 forint és 20 dénár. Azaz héthetenként 15 forint és 40 dénár, mivelhogy a bányászok bérét héthetenként fizetik. Ebből telik hetenként többször is húsra és évenként mindenkinek új bocskorra. Nem is értették, hogy Braun Mihályné, akinek ilyen nagy szorgalmú családja van, miért olyan szótalan asszony. Mintha mindig szomorúság ülne ábrázatán. Pedig gyermekei vidám fiúk, és férjének tekintélye van nemcsak a munkások, de még a sáfárok előtt is. Idősebb fiának – Ferencnek – meg egyenesen nagy jövőt jósolgattak. Nemcsak kitűnő vájár volt, de minduntalan azon morfondált, hogyan lehetne újabb rézeret találni és több vödör ércet csákányozni elő a föld mélyéből. Most is arra kért engedélyt a fősáfártól, hogy Úrvölgyön új aknát kezdhessen ásni, mivel úgy gyanítja, hogy ott bőséges érre bukkannának. El is indult tegnap két barátjával, Karnoffel Lénárddal és Noszkó Janóval, magukkal vitték Gyurkót is.

És lám, most Gyurkó szakadtán, ziláltan érkezik, nem is egyenest Úrvölgy felől, hanem a Garam folyása mentén, és alig áll a lábán.

– Mi történt, Gyurkó?

A fiú lihegett. Máskor derűs, széles arca most ijedelmet, felháborodást és nagy-nagy kimerültséget tükrözött.

– Elvitték Francit, Lénárdot, Janót… csak én tudtam elfutni.

– Kik vitték el? Hogy történt? Mi van velük? – sürgették izgatottan a gyerekek a választ.

– A Dóczy emberei – lihegte Gyurkó. – Ahogy ástunk, egyszerre körülvettek bennünket…

– Dóczy – ismételték csöndesen a gyerekek. Ezzel a névvel ijesztgették őket otthon a szüleik, ha nem akartak csendben maradni. Erre a névre figyelmeztették az asszonyok a férjüket, ha túlmentek a város határán. Erről a névről esett a legtöbb szó Besztercebánya városi tanácsában.

Dóczy Ferenc volt a vidék földesura, aki kirabolta az úton járókat, olykor rátört a bányavárosokra, és megsarcolta azokat. Martalócai elfogták a magányos embereket, és addig tartották rabságban, kényszerű munkán, amíg rokonaik ki nem váltották őket. De hát Dóczy úr is tudhatja, hogy egy bányászmunkásért sok pénzt nem kaphat.

Ha már emberre vadászik, miért nem inkább a kereskedőket vagy bányatulajdonosokat viszi el, azok sok pénzt érnek a családjuknak…

– Mi lesz most velük? – kérdezte aggódva egy hang.

– Szegény Karnoffel Rozáli – mondotta egy kislány. – Egyszerre vesztette el a bátyját meg a jegyesét.

Ugyanis ama Karnoffel Rozáli nem régóta Kassai Ferenc menyasszonya volt.

Gyurkó erre felcsattant:

– Dehogyis vesztette el! Hiszen azért rohantam lélekszakadva, hogy kimentsük őket! Megyek egyenest Plósz mesterhez.

Plósz János a besztercebányai tárnák fősáfára volt, a Thurzó és a Fugger urak bizalmasa. Ha valaki segíthet, ő bízvást segíthet. De az egyik fiúhang mégis azt mondta:

– Dehogyis mer a Plósz kikezdeni Dóczyval!

Gyurkó szeme lángot vetett.

– Csak adjon nekem katonát, elmegyek magam is a bátyámért!

Erre a hangra a gyerekek hirtelen elcsöndesedtek. Most érezték meg, hogy Gyurkó már nem a játszótársuk, kinőtt közülök. Lám, elmegy a fősáfárhoz, és katonát kér tőle… És a katonákkal együtt elindul a félelmetes Dóczy martalócai után.

A fiú ereje a rövid pihenéstől szinte egészen visszatért, most már biztos léptekkel indult a csurgó utcákon át a Thurzó és Fugger családok bányáinak főépülete felé, amely ott állott a főtér közelében, a városháza és a székesegyház tőszomszédságában. A gyerekek – fiúk és leányok – zsibongó tömegben kísérték a zilált ruhájú, kemény arcú, kócos sihedert.

Csak az egyik bányasáfárt, Granitzer mestert találták ott. A fekete szakállas férfi izgatottan húzta össze homlokát a hírre. De nem tudta, mi a teendő. Plósz János kiment a tárnákhoz, végiglátogatja valamennyi bányát, valami fontos közölnivalója van. Azt sem lehet tudni, hogy éppen most hol van. Lehet, hogy átkocsizott közben Körmöcbányára. Estig bizonyára nem is érkezik haza. Az pedig már késő. Ha még ma nem tudják utolérni Dóczy embereit, holnapra ki tudja, hol fognak raboskodni az elhurcolt legények. Maga Granitzer azonban nem intézkedhetett, rá ugyan nem hallgat egyetlen alabárdos sem.

Gyurkó tétova léptekkel jött ki a kapun. Odakint várták a gyerekek. Elmondta nekik, hogy itt hiába járt. Öklei összeszorultak, lábával topogott, úgy töprengett. A többiek sem tudtak tanácsot adni. Most egyiküknél sincs otthon az apa vagy a felserdült idősebb testvér, akit esetleg segítségül lehetne hívni.

– Gyerünk a bányákhoz – mondotta valaki. – Mondd el ott, hogy mi történt.

Már-már el is indultak, hogy kivonuljanak a városból a hegyek felé, és fellármázzák Besztercebánya valamennyi bányászát a hírrel, hogy három társukat elrabolta a földesúr. Azt azonban maga Gyurkó is kétségesnek tartotta, hogy a bányasáfárok elengednék-e a népet. Nagyon sok vödörnyi érc kifejtése marad el, ha most mindenki leteszi a csákányt meg az ásót. Hogyan számolnak el a sáfárok a Thurzó meg a Fugger uraknak, ha nincs meg az előírt mennyiség? A bányászok gyermekei mind sejtették, hogy a munkát nem lehet csak úgy abbahagyni, még ha társaik forognak is veszedelemben. És mégis már-már megindultak a bányák felé; lesz, ami lesz! Hanem ekkor Gyurkó felfigyelt a közeli kocsmából kiszűrődő hangokra.

Azt mindenki tudta, hogy délelőtt kocsmában csak a város zsoldos őrségének alabárdosai ülnek.

Gyurkó már nem tétovázott. Amint eszébe jutott, hogy mit kell tennie, azonnal futni kezdett, és felszakította a kocsmaajtót, be is lépett rajta. A többi nézte, nézte, hogy hová megy.

– Csak nem lett iszákos Gyurkó, amióta maga is vájársegéd? –kérdezte egy kislány rosszalló hangon. A fiúk azonban sejtették, hogy az ifjabbik Kassai a fegyvereseket hívja most segítségül.

A homályos, kandallótűztől meleg helyiség hosszú deszkaasztalánál nyolc legény ült. Tulajdonképpen a városháza előtt vagy más utcai őrségen lett volna a helyük. De ilyen latyakos időben jobb a tűzhely mellett ülni és forralt bort inni. A polgárok sem vették rossz néven, ha a kocsmába mennek, hiszen ha szükség van rájuk, úgyis mindenki tudja, hol vannak. Meg azután ilyen locspocs időben amúgy sincs kedve senkinek utcai zenebonát csinálni, hát az alabárdosok is pihenhetnek.

A zsoldos katonák fegyvertelenül ültek az asztal melletti két hosszú padon. Bivalybőr zekéjüket is kigombolták, egyikük még a lábát is kihúzta az óriás csizmából. A hosszú kardot is csak ketten hagyták fenn az oldalukon. Mellvértjeik, fazékforma sisakjaik, hosszú alabárdjaik a fal mellett sorakoztak. A lecsatolt kardokat azonban maguk mellé támasztották, hogy ha verekedésre kerülne a sor, kezük ügyében legyen. Zagyva nyelven beszélő, hegyes szakállú férfiak voltak. Valamennyien távoli tájakról kerültek ide, hogy ezen a nyugodalmas vidéken egy kicsit megpihenjenek, életveszélyes kalandok után s újabb veszedelmek előtt. Az egész városi őrségben alig akadt egynéhány legény, aki a közeli falvakból származott volna. Legtöbbjük csak rövid esztendőket töltött itt: messziről jöttek, messzire mentek. Koldusszegényen vetődtek ide, s ugyanúgy álltak tovább. Ami zsoldot kaptak, elitták, elkockázták, elherdálták. Néha összeverekedtek, s nemegyszer emberhalálig tartott a viadal. Ha valamelyikük meghalt, senki se siratta. A városbéliek nem szerették őket, bezárták előlük házaikat, de szívesen fizettek nekik, hogy vigyázzanak az utca rendjére, és védjék meg a várost, ha a földesúr martalócai rácsapnak a vidékre.

A bányászok talán nem idegenkedtek volna tőlük, de a zsoldosok nem keresték a bányászok barátságát, mivel a szegény családokhoz nem volt érdemes vacsorára látogatni. Így azután emberemlékezet óta csak egyetlenegyszer történt meg – az is elég régen –, hogy messziről jött zsoldos itt házasodott, és itt is maradt. De az azután csakhamar a zsoldos őrség kapitánya is lett. Dittrich Mihály uram azóta valódi besztercebányainak számított, felesége révén még a szegényebb patríciusokkal is sógorságban állott. Ő volt a kapocs a városi tanács és a zsoldosok között. Maga is mint az őrség parancsnoka ott ült – bár afféle alsóbb rangú tekintély gyanánt – a tekintélyes patríciusok érdemes tanácsában. Ugyanakkor megmaradt zsoldosfélének is. Gyakran nézett el legényeivel a kocsmába. Jól bírta az italt, szerette a hangos tréfákat, és féken tudta tartani a garázda férfiakat. Dittrich kapitányt szerették a városban. Deres szakállú arca, vállas termete, roppant markolatú kardja ismerős volt mindenki előtt. Bárkivel szívesen elbeszélgetett. Sok mindent látott életében, tehát érdekes dolgokat tudott mesélni. Amióta felesége meghalt, leánya idegenbe ment férjhez, és egyetlen fia Budára került fel a nádorispán vitézei közé, azóta kereste a gyermekek barátságát. Olykor, nyári napokon kiment a Garam partjára, leült egy kőre, a fiúk és lányok körülvették, ő pedig csodálatos históriákat mesélgetett nekik. Hitték is, meg nem is, amit mond, de akármit mondott, az érdekes volt. Egyszer távoli nagyvárosokról beszélt, máskor végtelen tengerekről, de az is megesett, hogy sárkányokról és tündérekről számolt be. Hol török basákat győzött le, hol gonosz varázslókat. Állítólag első felesége maga Tündér Ilona volt, és csak miután a tündérfeleség elrepült tőle, akkor jött ő bánatosan Besztercebányára, hogy második feleségként elvegye a néhai Herlinger Jozefint, Herlinger Tamásnak, az egyik bányasáfárnak a nénjét.

Gyurkó azt remélte, hogy Dittrich kapitányt bent fogja találni az ivóban. De csak a nyolc alabárdos legény volt odabenn. Azok pedig kérdő tekintettel néztek a dúlt arcú fiúra.

– Na, mi van, öcsém? – kérdezte az, amelyiknek a lábán nem volt csizma. – Talán inni akarsz? – és nevetve feléje nyújtotta a kezében tartott cserépkorsót, amelyben párolgott a fűszeres forralt bor.

– Dóczyék elrabolták a bátyámat és még két bányászt! Ki kell szabadítani őket.

– Hát csak szabadítsd – biztatta egy másik. De nem nevettek. Sejtették, hogy itt nekik lenne tennivalójuk. Ez a dolog a zsoldos őrségre tartozik.

– Hol van Dittrich kapitány úr? – kérdezte határozott hangon Gyurkó. Elszánta magát, hogy nem tántorodik vissza, rábeszéli a kapitányt, hogy segítsen.

– A bástyánál van – világosították fel. – A kapuőrséget vizitálja.

Gyurkó azonnal kifordult a kocsmaajtón.

– Gyerünk a bástyához – mondta a gyerekeknek, akiknek a csoportja néhánnyal meg is növekedett azóta. – Ott van Dittrich kapitány.

Dittrich kapitány, kikukkantva a bástyaablakon, csodálkozva vette tudomásul, hogy a görbe utcán, amelyen patakként rohant a hólé, egész seregnyi gyerek közeledik, élükön egy nagyobbal, aki már segédféle lehet. Mikor közelebb értek, fel is ismerte, hogy az a fiú a Braun Mihály kisebbik nevelt gyermeke. Mit akarhatnak ezek itt? Lement elébük, és derűs mosollyal nézett rájuk.

– A bástyát akarjátok megostromolni?! – kiáltotta. – Nekem több katonám van.

Hanem a gyerekek arcán csakhamar meglátta, hogy nem tréfadologról van szó.

Láttára Gyurkó rohanni kezdett, a többiek a nyomában. A tiszt előtt megállt, és megismételte, amit a zsoldosoknak mondott:

– Dóczyék elrabolták a bátyámat és még két bányászt!

Dittrich felkiáltott, kezével nagy markolatú kardjához kapott.

– Hol történt?!

– Úrvölgyön. Franci meg Karnoffel Lénárd és Noszkó Janó új aknát kezdett ásni. Én is ott voltam. Körülfogtak minket. Csak én tudtam elszaladni. Ki kell szabadítani őket. Talán még mindig Úrvölgyön vannak.

– És mit szólt Plósz mester? – kérdezte Dittrich.

– Nincs itthon, estig nem is jön haza. Akkor pedig már késő.

– Késő bizony, késő – bólintott a kapitány. – Hát mit csináljunk?

Látta a gyerekek arcán, hogy tőle várják a szabadító tettet. Ha felnőttek kérik, talán azt mondja, hogy ő magától semmit sem tehet, várnia kell, amíg a városi tanács nem rendelkezik, vagy amíg a fősáfár nem utasítja valamire. De nem akarta, hogy a gyerekek, akik annyi hősmesét hallottak tőle, csalódjanak benne. És hát – gondolta – a fősáfár se tenne mást, ha itt volna, mint hogy utasítaná a zsoldosokat, igyekezzenek kiszabadítani a három bányászt.

Felkiáltott a bástyára, ahol az egyik kürtös figyelte a messzeséget:

– Riadóztasd a lovasokat! – azután megint Gyurkóhoz fordult: – Hányan lehettek Dóczyék?

– Úgy harminc-harmincöten.

– No, annyival még meggyürkőzünk – mosolygott a kapitány. –A lovasokra most úgy sincs szükség a városban.

Odafönt megszólalt a kürt, és a közeli szállásokról gyülekeztek a zsoldosok. Dittrich kapitány rendelkezett:

– Ötven lovas azonnal sorakozik a kapunál.

Gyurkó kipirultan nézett a kapitány szemébe.

– Hadd menjek én is! Majd mutatom az utat.

Dittrich rámosolygott.

– Tudsz-e lovagolni?

A fiú elpirult. Sose ült még lovon.

– No, az se baj – legyintett a szakállas férfi. – De nem esel le, ha egy lovas mögé ültetlek?

– Nem esem én le, kapitány uram, jól belekapaszkodom a derekába.

– Na, fiúk – kérdezte a lovasoktól –, ki veszi maga mögé a nyeregbe a kalauzunkat? Magam is fölvenném, de én már öreg vagyok, és félek, hogy leránt magával.

Az egyik zsoldos nevetve vállalkozott, hogy őt ugyan nem tudja lerántani egy kamasz fiú, csak kapaszkodjék mögéje.

A gyerekhad pedig izgatottan és tagadhatatlan irigységgel nézte, ahogy Kassa Gyurkó ott ül a kalandra induló lovasok közt, az egyik katona mögött a nyeregben.

Dittrich is felszállt az elébe vezetett lóra, kihúzta kardját, és előremutatva kinyargalt a városkapun, az ötven lovas utána.