GULÁCSY IRÉN

HAMUESŐ

Regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

ELSŐ FEJEZET

A virradat már kibontotta vörös szélvitorláját a templomtorony mögött. A tehénistálló édeskés párát szűrt a ritka levegőbe. Veron hibbanva indult egy teli sajtárral a ház felé. A tornáclépcsőnél megállt. Lerúgta papucsait. Mezítláb lépdelt föl az ámbitusra. Szemtelenül és éheskedve nagy sereg galamb tolongott utána.

Az asszony bárddal faragott, csupa csont, csupa szöglet arcában megenyhültek szigorú, sötét szemei.

– Ó, bizony, mert még éhen haltok! – vetett egyet a vállán. A tornácszöglethez indult a szakajtókosárért. De félútban megállt. A hárságy nagyot roppant mellette. Csapzott hajjal, elejtett szájjal az ura aludt rajta. Kemény, barna arca elfolyt a nehéz, italos álomban. Aprókat nyögött, mint a lidércszállott.

Veron szikár vállai megrázkódtak. Arcát az összenőtt, mindég dacos szemöldök alatt hirtelen elfutotta a tűzláng. Meztelen, hosszú nyakán hirtelen kifeszültek az inak, lapos, kemény szája szóra mozdult. Aztán csak megint vállat vont, megoldotta a kötőjét, és ráborította a boros ember ábrázatára.

– Jól kezdődik a bíróság! – dünnyögte a fogai közül.

Az alvó hangosat horkant. Fal felé dobta magát. Elhajított ökle oldalba érte az asszonyt. Veron száján kiszaladt a szitok:

– Ni, az oktalanja! Már még álmában is vagdalkozik!

Sietve kapta a szakajtót, szórt a galamboknak. Az örvessel megcsatázott, az mindent elfalt volna a többi dől.

A heteslegény a kút mellé taszította a tejeskordét.

– Mozogj, te! Ne aludj! – szólt oda neki, éppen csak hogy egy percre se maradjon sürgetés nélkül a cseléd. Aztán kannákba öntötte a tejet. Szaporán locskolt a sűrű, meleg fehérségben. Az utolsó kantánál fölkapta a fejét, körülnézett.

– Napam hol őgyeleg, hogy színit se látni ilyenkor?

A fiú kölletlenül himbálta magát otromba csizmáin.

– Az istállóban maradt. Biztosan a ládám matatja megint! Mert nem nyughatik...!

Veron meglepődve pillantott föl.

– Hát te? Mit suttogsz itt, hogy szavad se hallom?

A legény kabátujjával szétfente gyér bajuszkáját. Kurta orra alá dohogta:

– Nem kiabálhatok, mikor bíró uram alszik.

– Bíró? – szikrázott föl egyszerre Veron, mint valami megpiszkált zsarát. – Bíró! Ó, ó! Hogy vinné el a kánya a bíróságotokat! De nagyra vagytok vele!

Apám tizenöt esztendőn át viselte a botot, mégse hallottam annyit, mint itt tegnap óta! Bíró – rágott rá még egyszer a szóra, és hosszú, barna karjait az alvó felé vetette. – Szép bíró, mondhatom! Ehol e! Nem püspök, nem beteg, hogy az ágyat nyomja világos virradattal! Menyhért nagyot mozdult a nyoszolyán.

– Az ámeneteket...!

A legény két válla közé kapta a fejét, iparkodott kifele a kordéval. Veron villogó szemmel nézett vissza az eszmélőre.

– No! Mi lesz!? – kérdezte nyersen.

Az ember fészkelődött, de a súlyos álom újból hanyatt lökte. Még mélyebb lélegzettel kezdte szedni a levegőt, mint aki csak most jött az ízére. Erre sarkon fordult, úgy vágta be a konyhaajtót, hogy a szegről a rosta széles ívben az udvarra repült. A csattogásra a csordás kürtje adott harsány feleletet. Nagyot bődült.

Ezúttal már csakugyan felült az alvó. Rekedten ásított, hosszan kinyújtózott. Vállán keresztül megropogtatta alvásban elzsibbadt lapockáit. Öklével látást dörgölt véres szemeibe, aztán meghallgatózott.

Honnan is szólt a tülök?

Mintha nem akarna kétséget hagyni a kérdésre, a kürt megint felbömbölt, hosszan, dacosan.

Menyhért súlyos ökle lezuhant a nyoszolya szélére.

Most már biztos volt abban, amit gyanított. Az apósa kapujában fújta a csordás!

Egy megrugdalt gyerekkor, üldözött, keserű évek sok hasztalansága ingerkedett, rikoltott vissza reá a sivalkodó hangból. Mikor a kálvinista ökrös gazda apját, pápista anyját büntette le rajta a keveredést nem tűrő, kegyetlen alvég és felvég. Ez az ősi ellenségeskedésbe üszkösödött falu, mely éppoly konokul kitartott a maga hagyományai mellett, akár a kétféle jószága, mely hasztalan járt külön legelőre, mégis évszázadok óta ugyanazon egy nyomásba hágott.

Csákán község őslakói hajdú telepesek voltak. Az örökkévalóságán szögecselő hatalmat nyugtalanította a kóbor, izgága nép, úgy próbált hát szabadulni tőle, hogy földet adott neki a lápos Ér-zugban, ahonnét aztán kora ősztől késő tavaszig nem is mozdulhatott ki eleven lélek.

Bezárva és elszigetelve így megcsitult idők múltán a szilaj vér. Kénytelen-kelletlen földbe akasztotta feszülő izmait a kelepcébe fogott, fészkelődő hajdú.

A szűz ölű föld termékeny élettel fizetett a kemény törésért. A hegyoldal szőlőt csordított a folytonos kenyérre, vasszorgalmú, bivalyerejű csak azért is népet neveltek dacból a szétmálló rögök.

Elnyújtózott aztán ez a kis kálvinista folt a véres körömmel hasított szántáson, mint valami leszakíthatatlan ölelés, míg a növekvő hajdúsziget elé kerítést nem vont a papi birtok.

Az uradalom kultúrát, idegen, gyűlöletes földbontó szerszámokat hurcolt be, lecsapoló árkai fölitták a lápot, mely az őslakókat külön országló kiskirályokká tette. A hajdúk visszavicsorodtak a kelletlen jövevényre. Egyetlen munkást se kapott a domínium a csákániak közül. Túl a Dunáról kellett pápista telepeseket hoznia, kik aztán lovaikkal, tarka marháikkal gyorsan meglepték a felszabadult lápos területeket.

A két nép közt megindult a háborúság. Az őslakók „jöttmenteknek” gúnyolták a telepeseket. A szabad ember lekicsinyelte bennük a jobbágyot, a református a pápistát, a fehér magyar jószágot tartó ökrös gazda a tarka barommal járó, bérbe fuvarozó „furikosokat”. Nem szűnt ez a föld hátába ültetett népviszketeg akkor se, mikor a pápisták gazdákká tollasodtak zsellérsorból. Hasztalan egyesítették közigazgatásilag egy községgé a két telepet, az összeépülés se temette be a lelkek nyitva maradt árkát.

A Viharfúvó Bass család legrégibb fészekalja volt a falunak. Hetvenkedő gőgjében egyenesen Csákán vezértől származtatta magát. Emberemlékezet óta a Bassok adtak bírákat a községnek, míg Menyhért apjánál hirtelen kihagyott a láncszem. Viharfúvó Bass András a maga mindenhatóságának tudatában olyasvalamit mert, amire Csákánon addig nem akadt példa.

Pápista lányt vett feleségül!

A viszálykodó falusiak lelkén kiújult a gyűlölet sebe. A „furikosok” az asszonyt üldözték, amiért reformátussal szentségtelenítette el a templom küszöbét, az ökrös „csigák” pedig a renegát Andrást buktatták ki csúfosan a bíróságból. Fiát a többi gyerek ökle elől messze városba kellett vinni iskolába, a bírói botot pedig a Dombi dinasztia ragadta magához.

Kivert maradt Bass Menyhért az apja halála után is. Se ökrösök, se furikosok nem vették be soha. Hiába tanult a városban, hasztalan volt a név, a vagyon, az eredet bélyegét nem felejtethette semmi. Ám a fiatal paraszt lobogó becsvágya nem fáradt bele a küzdelembe. Szívós daccal, fogcsikorgatva ragadott meg minden módot az előrejutáshoz. Elszerette kitagadáson, családi háborúságokon keresztül is Dombi egyetlen leányát. „Egy szál pendelyben”, móring nélkül, csak azért is feleségül vette.

Apa lett a kiüldözöttből, sőt ha a gyermekágyas asszonyok lázréme el nem pusztítja a menyét unokástul, nagyapa. Mégis, egy egész világnak kellett lángra lobbannia, egész országnak sarkaiban meginognia ahhoz, hogy a sors ökle végül széttenyerelhessen Csákán község hajthatatlan népe közt. A falu öreg jegyzőjét menesztették, új emberek új csengésű beszéde verte föl a községháza lomha, büszke csöndjét. A nép előbb rádöbbent, aztán vállat vont. Nem értette. Az új jegyző tolmács után nézett.

Most derült föl a Belényesen tanult Bass Menyhértnek! A fajtája öklétől meglékelt gyermekkoponyában szívós emlékezéssel kapaszkodott meg annak idején az idegen szó. A dob perdülésére állva maradt a tornácon. Sokáig, mereven bámult az áldozó napba.

Másnap jelentkezett.

Tolmácsból bennfentesig már rövid volt az út.

Aztán Dombinak fellegzett be hamarosan. Az új bíróválasztásnál Viharfúvó Bass Menyhért lett a hivatalos jelölt.

A falu csak nevette eleintén. Hadd kakaskodjék, majd leszáll a palánkról! Az ökrösök Dombi mellett verték a vasat, a furikosok az öreg jegyző, Südy Sándor köré gyürkőztek. Ezen meg Bass Menyhért nevetett ínye látszó, dacos nevetéssel. Nem szólt semmit, csak a nadrágszíját szorította beljebb egy-két likkal.

A döntő napon aztán elakadt a nevetés. A két másik jelöltet váratlanul visszavetették „formai hibák” miatt, Menyhért pedig választás nélkül, egy szavazat nélkül bevonult a rég áhított hatalomba. Azon az éjszakán dúlásig mérte az ingyen bort a zsellérnépnek a szőlőpincénél.

Az előző éjjel duhaj tivornyája átfutott egy pillanatra az ébredő ember emlékezetén. Összeráncolta borzas szemöldökét, nagyot ordított:

– Marci, hé! Ide gyere!

A csordás – keménykötésű, kurta kis hajdú –nagy csizmáival átkótogott az úton, benyitott.

– Adjon isten, gazduram.

– Hát gazda vagyok én neked? Mi? – rivallt rá Menyhért, végiglódítva a subát a padon.

Az ember pislákolt, majd rábólintotta nehéz, szögletes fejét:

– Az a! Négytehenes gazda.

– Aztán az ébresztő kinek dukál, te toklyó?

– Ki másnak, mint a bírónak!

Menyhért nagyot lélegzett, de mégis meggondolta. Csendes rábeszélőre fogta inkább a hangot.

– Te bivaly! Jószág lettél magad is? Hát hol az ördögbe élsz te, ugye, ha még azt se tudod, hogy én vagyok a bíró?

– Ühüm – dünnyögött Marci. – Bíró… Az a. Csak akkor ne velem tülköltesse ki kend!

– Hát ugyan kivel?

Marci tempósan szája végébe kormányozta a pipacsutorát. Még a szeme se rebbent. Úgy állta derűs nyugalommal Menyhért nekiszilajodó tekintetét.

– Azzal, aki megcsinálta kendnek! A jegyzővel. Úgy ám! Annak bíró kend!

Széleset legyintett, indult. A kapuból visszaszólt:

– Bíró...? Ühüm...! Nyavalyatörés kend, nem bíró! Lettem bíró! Az! – és behajtotta maga mögött az ajtót. Mire Menyhért ámulatából magához tért, már a harmadik portán túl kongott a karikás.

Az ember nagyot káromkodott, megfordult. Veron ott állt, vállát az ajtófélfának vetve a konyhaküszöbön. Vörös volt, mint a bazsarózsa. Éles vonalú száján kemény mosolygás ült.

– Kellett ez kendnek? Kell ez minekünk? Menyhért még feszengett, de aztán tudatlanul öröm lobbanta át. Kellett most neki valaki, akin a gőgjét helyreköszörülhesse! Odarikkantott az asszonynak:

– Dejszen, a Pilátusát! Majd töröm én, ha nem hajlik a nyakuk! Megmutatom!

– Hojjaj! – löttyent ki Veronból a begyében hordott méreg. – A csordás Marcinál kezdi! A gazdáknak mutassa meg kend, hogy hány garast érő! De ne a szájával, hogy kora reggel végigordítja a falut! Hanem a tevésben járjon kend elül, mint az apám tizenöt esztendeig! Az bezzeg tudta tartani a rangot! Az igen! Nem keveredett minden vacakkal! Megfogta a dolog végét, nem úgy, mint kend! Itt van, ni! – vetette el két barnára cserzett, izmos karját. – Hát az istállóba ki mén? Ki eressze el a jószágot? Mi?

Menyhért a kúthoz cammogott, úgy szólt vissza kölletlenül.

– Ott a fiad meg a hetes!

– Az ám! Rég kimentek a munkába!

Az ember vállat vont, húzott egy teli csöbör vizet a kútból. Jóleső locskolásba fogott. Nagy prüszköléssel csapkodta füstkozmáit orrába, tüzelő szemeire a friss hideg vizet. Mikor megelégelte, befordult a konyhába. Forróra dörzsölte az arcát. Az asszony beretválkozáshoz készített. Menyhért gonddal szántott végig a tüskös borostán. Csak mikor elkészült, vetette oda félvállon át:

– Én nem piszkolódok, tudod! Veron szárazon nevetett.

– Mindég más! Mindent más!

– Mit akarsz? – mordult rá az ura. – Te is jobban tennéd, ha nem volnál itt térdig maszatos! Messze büdös vagy. Mért nem tartasz szolgálót magadnak?

– Szolgálót! Szolgálót! – nyikorgott az asszony. – Jézus, még kihoz ez a béketűrésemből!

Hirtelen odarivallt az urának:

–Tán helyedbe hordjam a dámát? Eltaláltad! Elég a háznál egy kenyérpusztító! Elég napam!

Az ember földhöz csapta a szappanhabot. Megjártatta szemét a darab tükörben. Csöndes mérgelődéssel felelt az asszonynak:

– Fajtádhoz hasonlítsz, hallod! Dombi-divat a más szájába nézni. Kisajnálni a falatot.

– Nálunk megdolgozik, aki enni akar!

– Tőlem tehetitek! – készült el Menyhért a szöszmötöléssel. Pipára gyújtott, és a reggeli szűz füst gégét, mellet cirógató jóleséséből lökdöste ki a szókat:

– Ugyan ne járjon már a szád annyit! Kutya természeted van! Hogy ettől nyugton nem maradhat senki! Magához törné az egész világot, ahelyett hogy ő formálódnék.

Veron akkorát sóhajtott, hogy a tányérból mind szétrepült a szappanhab.

– No, kend osztán annál jobban formázódik! Az ember leverte még a csizmája porát, indult az istállónak.

– Az meg az én dolgom – adta hátra befejezésképp. Kisvártatva lánccsörgés hallatszott. Négy villás szarvú, fehér magyar tehén után egy kormos bika ballagott ki méltóságteljesen az itatóvályúhoz. A bika megállt a kút mellett, koronás fejét körülhordozta. Seregszemlét tartott. Aztán tompán és rekedten belebődült a sárga udvarral kelő napba. Tempós lassúsággal Veronhoz cammogott, nagy buta fejével meglökdöste az asszony szegletes csípőjét.

Veron az urára nézett, hogy ugyan látja-e. Menyhért visszamosolygott rá békülékenyen. Erre mindkettejükből visszatarthatatlan erővel szakadt ki a beléjük száradt nevetés.

Az asszony megveregette az állat okvetetlenkedő fejét.

– Ne, Bodor, ne! Mi kéne? Menyhért csintalanul vágott a szemével.

– Olyan sovány vagy már, hogy karónak nézett. Rajtad vakarózik.

Az asszony jókedve megcsappant.

– Hojjaj! –, mondta kelletlenül. – Talán jobb is a kövér! Az majd hajladoznék, törné magát a dologba, ugye?

– Végettem ne töresse! –, pezsdült föl az emberben a vér. – Másra való az asszony, mint hogy megszakítsa magát!

Közelebb döccent Veronhoz, megfogta a vállát. Hirtelen el is eresztette.

– Fognivaló sincs már rajtad, hallod!

Az asszony elrándult. Sértődve villant rá vissza.

– Nyughasson! Ember fia van, azt’ mégis veszkődik…! Hogy nem röstelli!

Menyhért már ügyet se vetett rá. A pipával bajolt. Egyszer csak fölkapta az állát.

–Ni! – kiáltotta bosszúsan. – Mi van megint ezzel a cudarral?

Csakugyan, a bika megugrott. Fénylő, fehér bőre reszketett, farkát karikába kanyarította. Azután begörbített háttal, kurtán bufogva szökellt a kapu felé. Veron utánakapott, elfogta egyik szarvát.

– A furikos bikát érzi ez! – kiáltotta elfeszülve az erőlködésben.

Majd asszonyhízelgéssel próbálta puhítani az állat pattanó kemény nyakát.

– Haragszol rá, jószágom? Ó, te csillagszemű! Megöklelnéd, ugye? Megontanád, tudom. Derék jószág vagy!

Menyhért közbe hirtelen becsapta a kaput. Veron kiállva eresztette el a dühödt állat szarvát. De hogy a tarka „csorda vörös bikája a palánk alá ért, azzal nem bírt többé erőhatalom! Olyan veszett táncba kezdett, hogy végül is rágázolt Menyhért csizmájára.

A gazdát dühbe gurította a testi fájdalom.

– Az áldóját a komisz fajtádnak! – ordította. – Mit veszkődsz, hogy a vöröshangyák futnának szét veled! Neked tán extra dukál? Annak is lejár még!

Veron arcáról egyszerre mintha letörölték volna a sajnálkozást. Az előbbi kötekedés próbálkozó derűje kialudt a szeméből. Fölkapta a fejét. Tekintete megint szigorú mozdulatlansággal állt az urán.

– Micsoda beszéd…? – kérdezte szárazon. – Mióta a világ, mindég külön legelőre járt a kétféle jószág!

Menyhért csak a lába fejét tapogatta.

– Pártolod, ugye! Pedig a tarka többet ér. Jobban tejel.

– Az ám! Ennek a tejnek ereje van! Csupa föl! Amaz csupa víz. Nem is hívják tejnek!

Az ember rápróbálkozott kárvallott lábára. Mogorván vetette oda:

– Járhat a szád, míg el nem kopik! Ma a pénz a fontos! Hogy mennyi a tej. Meg súlyra a bornyú.

– Tele is van mindenféle nyavalyával! Nem bírja az időt, se a nedves rétet. Az udvaromba se eresztenék tarkát! Az én szép jószágom vérét ne fertőzze!

Menyhért szemöldöke ráncba futott.

–Mit dirigálsz!? – mordult. – Még azt hinné valaki, hogy szava van ennek! Ne engem oktass, hé, hanem a bugris fajtád, azt az ökrös frekvenciát! Az új jegyzőnek csak két tehene van, mégis több tejet hordanak ki, mint mink a négy után!

Veronból kicsobbant a megpiszkált hajdúvér. Bíborba borult az arca. Élesen fölrikácsolt:

– A jegyző…! Jahajh…! A cimboraság…! Már meg attól tanul! Attól, aki vízzel pancsolja a tejet! Mérget kovászol! Az kell már neki! Mert kirohadt belőle a tisztesség egészen!

– Elhallgass! – rivallt rá az ura. – Azért tartod ezeket a csontra bőr dögöket, mert olyanok, mint magad!

És botjával jót húzott az egyik tehénre.

A bika megfordult a csattanásra. Két komor, barna szeme megúszott fehér tavában. Fejét rengő szügyébe kapta. Mint a villám, csapott öles szarvával Menyhért derekához. Ha el nem ugrik, felökleli.

Az ember a kútkáva mellől kiáltott Veronnak:

– Ereszd ki már, ereszd! Madarak vájnák ki a szemit, még a gazdáját is megontaná ez!

Az asszony mereven, hosszan nézte az urát. Aztán rábólintott:

– Hát ez nem keverék faj…!

Széttárta a kapu csikorgó szárnyait, és útjára eresztette a bikát.

MÁSODIK FEJEZET

A falu két templomában egyszerre kondult meg a délharangszó. Az egymásnak kos fejjel futó két torony olyan volt, mint két esküre tartott ujj, melyekre vörösrézfedő borított fénylő körmöket. Ha teheti, talán meg is karmolja egymást az egy úristen engesztelésére emelt két hajlék, így csak arra törekedtek, hogy legalább le ne maradjon egyik a másik mögött. Az egyházfiak éberen figyelték az átellenes köteleket. Ha a pápista harangozó megragadta a magáét, a reformátusoknál is nyomban megszólalt. Csákán község templomaiban emberemlékezet óta egyszerre csendült az ángelusz.

Südy Sándor, a falu elbocsátott jegyzője, kitette kezéből a fűrészt. Kalapot emelt, és leült a kecskeláb mellett a kőre. Gyér fehér haja belefonnyadt izzadtságába, horpadt melle sípolva szedte a levegőt. Köhécselt, a vedlett falú iskolaházat nézte. A kéményt, hogy füstöl-e. Nem füstölt. Erre fölállt, hangtalanul megint dologhoz látott.

Kisvártatva nyílt a konyhaajtó. Könyvvel kezében a tanítóné jött ki. Mozgékony asszonyka, apró és fürge, mint az egér. Megelevenedett kilencvenes divatlap, fényesre kopott szürke kötésben. Ritka fehér hajából oldalt kikandikált a magasító töltelék. Lehetetlenül kicsiny kezével a könyv lapjait forgatta. Távoljáró szemmel itta a betűt.

Südy hóna alul villant az eleven kísértetjárásra. Az asszony szájáról a szók is szürkén peregtek, mint a homokszemek:

– Avram Iancu… Avram Iancu a fost un mare idealist… A fost? Ere?{1} És fürge apró kezei végiggaloppoztak megint az oldalakon.

A jegyző fejet csóvált, utána lódította az állványon maradt tuskót a levágottnak.

Az asszonyt a déli udvar kopott nyomorúságára ébresztette az ijedelem. Hirtelen visszanézett, ingerülten szólt:

– Mit dörömbölsz? Holtra rémíti az embert! Südy vállat vont, de a szeme békítő nézéssel simogatta a berzenkedő kis öregasszonyt.

– Sose haragudjék, lelkem! Sose törje ott magát! Nem elég, hogy egész nap a gyerekek macerálják, még a pihenőjét is megrontja? Menjen a szobájába, feküdjön a díványra! Akkor legalább nyugszik.

Az asszonyka nagy hanggal toldotta meg a maga apróságát.

–Járjon csak a szája! Hát maga mit fűrészel? Okosabb volna, ha maga menne inkább, nem nyikorogna a fülembe.

Az öreg legyintett, újabb hasábot vetett át a kecskelábon.

– Majd jó lesz a télen, ha nem kell boltba menni érte – felelt. Majd kérlelve tette hozzá:

– Tűrje már még egy kicsit, úgyis indulok mindjárt a szövetkezetbe. Sok a dolog! Megint nyúzzák szegényeket ezek a híresek a községházán.

Az asszony gyorsan odajött. Behullott rágcsáló kis szája szaporán kezdte majszolni az ingerült szókat:

– Ugye! – kiáltotta becsapva a könyvet. – Kétszázhatvan lej nyugdíja kéne, hogy járjon a vén bolondjának, de arra oda se néz! Nem sürgeti! Más baját bezzeg a nyakába szedi! Csak hiábavalóskodni tud, vén tökéletlen!

– Nyugdíj?! – az ember két keserves szájszéle lefutott, beleveszett fehér bajuszába. – Jól beszél! A maga tanulása talán sokat érő? Azt hiszi, arra való az a vizsga, hogy letegyék? Az ám! Még ha lerakná is! Lesz, aki gondoskodjon magukról, ne féljen!

{1} Avram Iancu egy nagy idealista volt… Volt? Az volt, valaha, (román)