Benedek Elek

Hazánk története

(Részlet)

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft., 2010

Minden jog fenntartva.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A borító Rimanóczy Andrea munkája.

ISBN 978-963-329-107-8

Magyarország a honfoglalás előtt

Ha beköltözünk egy házba, melynek nem mi vagyunk első lakói, nem támad-e önkéntelen az a kérdés bennünk: vajon ki- s miféle emberek laktak itt előttünk? Járván-kelvén szép magyar hazánk rónáin, hegyei közt, nem támad-e fel lelkünkben a kíváncsi kérdés: miféle népek éltek itt, minekelőtte őseink elfoglalták ezt a földet? Miféle népek sírja fölött járunk? Kiknek vére s verejtéke áztatta, termékenyítette a földet, melynek minden rögéhez változatlan szeretettel tapad a lelkünk; melyen kívül a nagy világon nincsen számunkra hely: vessen a végzet bárhová, visszasír hozzá a szívünk.

Az első, e földön lakó nép, melynek neve megmaradt, a kelta nép volt, mely „Krisztus születése előtt öt-hatszáz esztendővel rajzott ki Ázsiából. Ez a nép már ismerte a kőnél, bronznál tökéletesebb vasat. Ez már vasból kovácsolt fegyverrel foglalta el a földet, lett ura ennek a hazának. Művelte a földet, foglalkozott állattenyésztéssel, űzte a kereskedést, s ennek révén érintkezésbe lépett a világhódító Rómával, hogy aztán meghódoljon a nála erősebbnek, műveltebbnek. Vagy százévi viaskodás után hódította meg a hatalmas Róma a kelta népet, s Krisztus születésének első százada végén a kelták földje, túl a Dunán s a Dráva-Száva közén Pannónia névvel római tartomány lett. De laktak ezidőben mai hazánk földjén más népek is. A mai Erdély földjén a dákok, a Tisza mentén s a Temes-közben a géták. Amint Róma szomszédságba jutott a dákok földjével, meg is kívánta a természeti kincsekben gazdag tartományt s hosszú harc után Traján császár leverte a dákok vitéz fejedelmét, Dekebált: római tartománnyá lett a mai Erdély földje is.

Ahol csak Róma megvetette lábát, új, a régitől elütő élet kezdődött mindenütt. Hasznát akarta látni foglalásainak s ahol Róma volt az úr, fészket vert a műveltség s a jólét is vele. Sorban emelkedtek a városok, s e városokat nagy gonddal épített műutak kötötték össze. Szemrevaló magánházak, nagyobb szabású középületek emelkedtek a városokban: templomok, fürdőépületek, színházak, szobrok. E nagyszabású építkezések emlékéit mind e napig megőrizték az óbudai Aquincum romjai: templomokról, palotákról s nagyméretű színházról tanúskodnak e romok. De amily gyors volt a fejlődés a római uralom idejében, oly hirtelen támadtak a minden szépet pusztulással fenyegető fellegek is. Megindul a népek vándorlása, megkezdi romboló munkáját a nyers tömegek mindent elsöprő fergetege. Már a második évszázad vége táján, észak felől megjelennek a gótok s a nyers erő lassanként elnyomja, kiszorítja az erkölcseiben megfogyatkozott rómait. A harmadik évszázad végén Dácia már a gótoké, s a negyedik évszázad végén Pannónia is. A magyarföldi tartományokból kihúzódnak a római légiók; mindenféle népek lepik el a földet, s amerre elvonulnak, pusztulás jelzi kezük s lábuk nyomát. A barbár népek valóságos keveréke kavargott e földön, melyen a római ész és kéz annyi szépet alkotott. Gótok, vandálok, alánok, szittya-szarmaták, kvádok rombolták a római kéz alkotásait, minden jele nélkül annak, hogy a romok fölé mást, újat építsenek, tartósabb állami életnek alapjait megvessék. Ebben a nagy kavarodásban, ebben a nagy összevisszaságban jelennek meg a hunok, erőben, vitézségben, szervezettségben mind e vándor népek felett állók: ez a nép látszott hivatva lenni arra, hogy a romok felett új világot teremtsen, magának s a neki meghódolt népeknek állandó hazát adjon a mai magyar földön. Ez nem történt meg ugyan, de maradt utánuk egy nagy értékű örökség: a honkereső útjára induló magyar nép azt a földet kereste, amely egykor Attila földje volt, s honfoglaló munkájában nagy erőssége volt a hagyomány táplálta büszke tudat, hogy ezt a földet a véréből való vér, a vele atyafi hunok vére áztatta egykoron s voltaképpen a testvér örökét foglalja el.