PIVÁRCSI ISTVÁN

Híres magyar asszonyok kalandjai

fapadoskonyv.hu

Tartalom

 ANJOU MÁRIA ÉS  HEDVIG KIRÁLYNŐK

Anjou

Az Anjou-család Magyarországon

Férjgyilkosság Nápolyban

Magyarország királynője

Gyilkosság a királyi palotában

Erzsébet királyné végzete

Szükségházasság

Lengyelország királynője

 APULIAI (ANJOU) IZABELLA

Házasságra ítélve

A könyörtelen férj

Kun László szeretői

Szeretkezés nyílt színen

Megaláztatva és elhagyatva

Szerelem nélkül

 ARAGÓNIAI BEATRIX

Trónról trónra

Hunyadi Mátyás asszonyai

Királyi esküvő

Gyermek híján

A reneszánsz asszony

Királyi lakomák

Ármány a hatalom megtartásáért

Csöndes vég

 ARANYVÁRY EMÍLIA

Magyar táncok

A színpadi tánc kialakulása Magyarországon

Az első magyar prímabalerina

Párizsi tanulóévek

A magyar balett első fénykora

A kor híres táncosai

 ÁRPÁD-HÁZI SZENT ERZSÉBET

Gyermeki csoda

Eljegyzés és házasság

Szenvedély és szenvedés

Száműzetésben

Németföld ostora

Halál és öröklét

Gloriorus In Majestate

 BÁNYAI JÚLIA

A bárónő szolgálóleánya  és cirkuszi műlovarnő

Hölgyek a forradalomban és a szabadságharcban

Fegyverforgató asszonyok

Bem erdélyi seregében

A kolozsvári visszavonulás

Sárossy százados

Emigráció Törökországba

 BÁTHORY ERZSÉBET ÉS BÁTHORY ANNA

Erdély fejedelmi családja

A „csejtei szörny”

Özvegységben

Vád és ítélet

Befalazva

A vérfertőzőknek mondott  Gábor és Anna

A „bűbájjal rontó boszorkány”

 BLAHA LUJZA

„Én mindig éhes vagyok”

Három epizódházasság

A magyar népszínmű

Népies műdal és magyar nóta

A magyar színpadok úrnője

 BORNEMISSZA ANNA

A szerencse leánya

Zűrzavar és pusztulás Erdélyben

Fogaras

Amikor az Úrnő viseli a nadrágot

„Mindentudó” szakácskönyv

Boszorkányper a legyek ellen

Hanyatlás

 BRANDENBURGI (HOHENZOLLERN) KATALIN

A Brandenburgi Fejedelemség

A harmincéves háború és a protestáns szövetség

Bethlen Gábor és Brandenburgi Katalin házassága

Az ingatag jellem

Erkölcs és tetű

Erdély választott fejedelemnője

Lemondva

 DÉRYNÉ SZÉPPATAKI RÓZA

A magyar színjátszás születése

„Én tehát színésznő lettem”

Egy rossz házasság története

Reménytelen szerelmek

A magyar operajátszás első csillaga

Déryné naplója

 GÉCZY JULIANNA

„A lőcsei fehér asszony”

A Géczy família

Rákóczi hűségén

A ledér asszony

Lőcse ostroma

A tortúra

Áruló vagy hős?

 GEYER STEFI

A világhírű ismeretlen

Családi kötődések

A Zeneakadémia létrehozása

Hubay Jenő mesteriskolája

Bartók Béla szerelme

A svájci hangversenymester

 HUGONNAY VILMA

Grófi leány

Minden támogatás nélkül Zürichben

Sebészeti gyakorlat Svájcban

Orvos helyett szülésznő

Harc a nők egyenjogúságáért

A budapesti orvosdoktor

 JAGELLÓ IZABELLA

Szapolyai János király

A váradi szerződés

A Jagellók

Fráter György gyámkodása alatt

Izabella, a nagypolitika játékszere

A makacs fejedelemasszony

 JÁSZAI MARI

A kis cselédlány

Vidéki színésznő

A Petőfi-versek népszerűsítője

Szerelmes levelek

Az egyik legnagyobb magyar tragika

A magyar némafilmek sztárja

Jászai Mari halálára

 KAFFKA MARGIT

„Hangyaboly”

Nők a századforduló  irodalmi életében

Így írtak ők

„Asszonyoskodó férfiú”

Színek és évek

Spanyolnátha

 KANIZSAI DOROTTYA ÉS KANIZSAI ORSOLYA

Osl dicső nemzetsége

Első házasság:  szükségből erény

Második házasság: az ország nagyasszonya

A mohácsi csatatéren

A két fiú

Kanizsai Orsolya szerelmi házassága

Levelek

 KRONBERGER LILI

Női sportolók egy férfias világban

A magyar műkorcsolyázás  kialakulása

Az első magyar világbajnoknő

„Harmonie und Grazie”

Korcsolya művészi zenére

Pályatársak a jégen

 KUN ERZSÉBET

A kunok országa

A kerlesi csata

Szejhán herceg lánya

A rokonháború

V. István országlása

Hálátlan szerepben

 LABORFALVI RóZA

Laborfalva

Vándorszínész és iskolaalapító

A Nemzeti Színház tragikai hősnője

Pályatársak és vetélytársak

Jókai Mór asszonya

Búcsúelőadás

Családi botrányok

 LEBSTÜCK MÁRIA

Kereskedő leányából előkelő hölgy

Egy kalapvásárlás következményei

A branyiszkói ütközet

Mária huszárfőhadnagy

Báli bonyodalmak

Gyermekszülés a börtönben

Regény és operett

 LESZNAI ANNA

Kezdetben volt a kert

„Nem furcsa parfüm”

Jászi Oszkár felesége

A Nyolcak

Mesék

Emigrációban

 LORÁNTFFY ZSUZSANNA

Nemes lélek

Méltó társ

A bölcs fejedelemasszony

Özvegységben

Sárospatakon

 LOSONCZY ANNA

Losonczy István temesvári várkapitány leánya

Neveltetés és házasság

Szerelem és költészet

Egy szerelem szomorú vége

A második házasság

 MERÁNI GERTRÚD

Meránia

Jeruzsálemi Endre király

A meráni rokonság

A királynét megölni nem kell félnetek

Bánk bán

Gertrúd gyermekei

 PETRŐCZY KATA SZIDÓNIA

Főrangú família

Rabságban és száműzetésben

Családi sorscsapások

A kuruc kor egyetlen költőnője

Fordítások

A Rákóczi-szabadságharc idején

 PRIELLE KORNÉLIA

Az országot járva

Egy szerelem és egy házasság

Színházi élet a szabadságharc után

Petíció a Nemzeti Színház ügyében

A Nemzeti első örökös tagja

A nagymama

 RÁSKAY LEA ÉS SZENT MARGIT

Zárda a Nyulak szigetén

A domonkosok női rendje

A kódexmásoló apáca

A kódexek kora

Szent Margit legendája

A Cornides-kódex

 RHÉDEY CLAUDIA

Az erdőszentgyörgyi kripta

A Rhédey grófok családfája

Báli szerelem

Württemberg úrnője

A végzetes baleset

Magyar vérvonal az angol trónon

 SASS FLÓRA

A rabszolgaleány

Samuel White Baker

Szépséges felfedezőnő

A Nílus és forrásvidéke

Expedíciós hadjárat Afrikában

Myadue

 SZÉCHY MÁRIA

Murány vára

Az első házasságból özvegységbe

Szökés a második házasságból

„Marssal társalkodó Murányi Vénusz”

Nádorné a harmadik házasságban

A Wesselényi-összeesküvés következményei

 SZILÁGYI ERZSÉBET

A Szilágyi család eladó leánya

Vajdahunyad háziasszonya

A kormányzóné

A király esküje

Szilágyi Mihály

Mátyás anyja

 VERES PÁLNÉ

Családi háttér

Kolerajárvány és tetszhalott

A pártfogolt: Madách Imre

A nők hivatása

Nőképző egyesület

Az utolsó évek

 ZÁCH KLÁRA

Károly Róbert harca a királyi hatalomért

A tartományurak bukása

Merénylet Visegrádon

A bosszú

Zách Klára meghurcoltatásának okai

 ZRÍNYI ILONA

A Zrínyi család

Zrínyi Ilona házassága I. Rákóczi Ferenccel

A „véres nagyasszony”

A dalia Thököly Imre

A kurucok fejedelemasszonya

Munkács hős védelmezője

A végjáték

ANJOU MÁRIA ÉS
HEDVIG KIRÁLYNŐK

Anjou

A korai középkor jellegzetes ellentmondásai közé tartozott, hogy hatalmának biztosítása érdekében a mindenkori uralkodó híveinek saját birtokállományából rendszeresen birtokokat adományozott, ugyanakkor a túlzott mértékű, folyamatos birtokadományozás a központi hatalom szétforgácsolódásához és a királyi hatalomtól egyre inkább független közigazgatási egységek kialakulásához vezetett. Nem volt ez másként Franciaországban sem, ahol a X. század során az uralkodói hatalomtól csak névlegesen függő grófságok egész hálózata alakult ki. Ezek közé tartozott a nyugat-franciaországi Anjou is, amelynek urai később hercegi rangra emelkedtek. Az Anjou tartomány első hűbérura a normann származású Vörös Fulk (909–942) volt, aki a Karoling házból származó nyugati-frank uralkodóval, III. (Együgyű) Károllyal (893–898) szemben erős tartományúri hatalmat tudott kiépíteni magának. Későbbi leszármazottja, IV. (Igazságos) Gottfried (1129–1151) sikeres szövetségre lépve Angliával elnyerte I. Henrik (1100–1135) angol király leányának, Matildnak a kezét. Közös gyermekük – a Plantagenet-ház alapítójaként – II. Henrik (1154–1189) néven Anglia királya lett, így Anjou egy időre angol birtok lett. II. Fülöp Ágostnak (1189–1223) 1205-ben végül mégis sikerült a francia fennhatóságot visszaszereznie Anjou felett, amelyet ettől kezdve a francia királyok másodszülött fiai, illetve azok leszármazottai örökölhettek.

VIII. (Oroszlán) Lajos (1223–1226) francia király kisebbik, Károly nevű fia nemcsak Anjou tartomány birtokosa volt, hanem IV. Orbán (1261–1264) pápa támogatásával a pápai hűbérnek számító Szicília királya is lett, amelyet azután 1266-ban egyesített a Nápolyi Királysággal. 1282-ben azonban Anjou ellenes felkelés robbant ki a Szicíliai Királyság fővárosában, Palermóban: ez volt az úgynevezett szicíliai vecsernye. I. (Anjou) Károly (1266–1285) alul maradt ebben a küzdelemben, így Szicília a spanyol Aragóniai-ház fennhatósága alá került, Nápolyt viszont meg tudta tartani. I. Károly – a kor szokásainak megfelelő, dinasztikus kapcsolatokra épülő szövetségi politikát folytatva – fiát és örökösét, Sánta Károlyt – aki később II. Károly (1285–1309) néven Nápoly királya lett – összeházasította 1270-ben Máriával, V. István (1270–1272) magyar király leányával. Mária királyné tizenöt év alatt nyolc fiú- és öt leánygyermeket szült a nápolyi Anjou-ház számára, egyben ez a házasság alapozta meg az Anjouk magyarországi trónigényét is, hiszen már III. András (1290–1301) trónra léptekor II. (Anjou) Károly bejelentette a fia, Martell Károly számára a magyar trónigényt, majd annak korai halálát követően unokáját, Károly Róbertet támogatta a magyar korona megszerzésében, és ez végül sikerrel is járt.

Az Anjou-család Magyarországon

III. András (1290–1301) király, az utolsó Árpád-házi uralkodó idején, Magyarországon is jelentősen megerősödött a tartományúri rendszer. Az Árpád-ház kihalásakor a tartományurak – bár némelyikük aspirált a magyar trónra, csak a többi ellenében nem volt egyiknek sem reális esélye rá – a saját érdekeiknek megfelelő személyt igyekeztek trónra juttatni. Az Anjou-házból való Károly Róbert esélyeit nagyban növelte ugyan az, hogy az ország déli felének tartományurai (Subicsok, Babonicsok, Frangepánok) mellett maga a pápa – ezzel együtt pedig a magyar keresztény egyház – kiállt hatalomra kerülése mellett, ám végül csak a cseh Vencel (130l–l305) és a bajor Ottó (1304–1307) dicstelen uralkodása után léphetett a magyar trónra. A legnagyobb magyar kiskirály, a felvidéki Csák Máté 1321-ben bekövetkezett halálával királyi hatalma végképp megszilárdult, és intézkedései révén Magyarországot Európa egyik legszervezettebb és leggazdagabb államává, „az országok úrnőjévé” tette. Károly Róbertnek első három házasságából nem született gyermeke – bár született házasságon kívül egy törvénytelen fia, akit Kálmánnak hívtak –, ám negyedik házassága már bővelkedett a gyermekáldásban. Az 1320-ban feleségül vett negyedik asszonya Lokietek Erzsébet, I. Ulászló (1305–1333) lengyel király leánya volt, és házasságukból öt fiú: István, Károly, László, András és Lajos született. A matuzsálemi kort megért Lokietek Erzsébet négy fiát temette el, hármat: Istvánt, Károlyt és Lászlót még gyermekkorukban elveszítette, a negyediket, az 1327-ben született Andrást pedig 1347-ben gyilkolták meg Nápolyban.

Férjgyilkosság Nápolyban

Bölcs Róbert (1309–1343) nápolyi király úgy döntött, hogy az oldalági fiúörökösöket – az Anjou-ház úgynevezett Durazzói-ágát – figyelmen kívül hagyva leányunokáját, Johannát teszi meg utódának. Szokatlan döntéséhez sikerült elnyernie az ekkoriban Avignonban székelő pápai udvar támogatását is, de mindehhez szükség volt egy megbízható támaszra is, ezért Bölcs Róbert elérte, hogy Károly Róbert, magyar király András nevű fia feleségül vegye Johannát. Amikor azonban Bölcs Róbert meghalt és Johannát megkoronázták, akkor a magyar udvar mindenáron azt akarta elérni, hogy Andrást is társuralkodóként királlyá koronázzák. A hatalmát féltő Johanna viszont inkább megölette férjét, mint hogy osztoznia kelljen vele a hatalmon:

„Lajos, Magyarország királya, Nápoly királynőjéhez.

A szemérmetlen élet, amelyet már előbb is folytattál, a királyi méltóság elfoglalása, a büntetés elhanyagolása és az ezt követő mentegetődzés azt bizonyítják, hogy férjed meggyilkolásában bűnös voltál. Ezért megemlékezzél róla, hogy élnek a bűnök megbosszulói, a halhatatlan istenek. Légy egészséggel, [kelt: 1345]”

András herceg meggyilkolásakor már bátyja, I. (Nagy) Lajos (1342–1382) ült a magyar trónon, aki bosszúhadjáratok sorát indította a férjgyilkos – és már házassága alatt szeretőket tartó, igencsak ledér életet élő – Johanna nápolyi királynő ellen. VI. Kelemen (1342–1352) pápa azonban Johanna mellé állt, mert tartott a nápolyi és a magyar trón egyesítésétől, és emiatt az itáliai politikai egyensúly felbomlásától. Így végül I. (Nagy) Lajos katonai sikerei ellenére sem tudta Nápolyt megszerezni, bár a trónigényét egészen 1380-ig fenntartotta. Végül 1380-ban az Anjou-ház Durazzói-ágából származó (Kis) Károly hercegre testálta ezt a nápolyi trónigényt.

1378-ban egyházszakadás következett be, mert 1303 óta először választottak új pápát Rómában VI. Orbán (1378–1389) személyében, ám az Avignonban összegyűlt hat bíboros VII. Gergelyt (1378–1394) ellenpápává választotta. Johanna királynő az ellenpápa mellé állt, ezért bosszúból VI. Orbán pápa elismerte a magyarországi Anjouk nápolyi trónigényét. Az ekkor már betegeskedő I. (Nagy) Lajos maga helyett Durazzói Kis Károly herceget küldte el Itáliába, aki 1381-ben bevette Nápolyt, ahol rövidesen királlyá koronáztatta magát, a foglyul ejtett Johannát pedig börtönében megfojtatta.

Magyarország királynője

I. (Nagy) Lajos hódításaival és diplomáciai tevékenységével Magyarországot a középkori Európa elismert nagyhatalmává tudta tenni. Hűbéri függőségbe kényszeríttette a balkáni területek nagy részét, III. Kázmér lengyel király 1370-ben bekövetkezett halálakor pedig a lengyel trónt is megörökölte, kialakítva ezzel az első lengyel-magyar perszonáluniót. E nagy lovagkirálynak Luxemburgi Margittal kötött első házasságából azonban nem született gyermeke. A pestisben elhunyt Margitot öt évig gyászolta, és csak 1353-ban szánta el magát új házasságra. Ekkor azonban az egész királyi udvart meglepve hűbéresének, a bosnyák királynak a lányát, Kotromanics Erzsébetet vette feleségül. Ez a házasság mélyen rangon alulinak számított, így Kotromanics Erzsébet királyné számos megaláztatásnak volt kitéve, főként erélyes és nagyhatalmú anyósa, az anyakirályné Lokietek Erzsébet részéről. Ráadásul ez a házasság is egészen 1370-ig meddőnek bizonyult, ám ezután gyors egymásutánban három leány jött a világra:

„Úgy vélem, érdemes szót ejteni arról is, hogy Lajos királynak – mint az köztudott – két felesége volt. Az első tudniillik a gyönyörű szép Margit volt, annak a nagyméltóságú Károly úrnak a lánya, aki akkoriban a morva őrgrófság birtokosa volt, és akit később a császári méltóságra emeltek. Ez azonban meghalt, gyermektelenül. A második Erzsébet királyné úrnő… István [bosnyák] bánnak a leánya, akitől három leánya született: Katalin, Mária és Hedvig. Katalint már gyermekkorában elragadta a korai halál.”

(Küküllei János: Lajos király viselt dolgai)

I. (Nagy) Lajos úgy döntött – Bölcs Róbert nápolyi király mintájára –, hogy legidősebb, Katalin nevű leányára hagyja minden trónját, ám ő rövidesen meghalt, ezért középső leányára, Máriára eskette fel a magyar és a lengyel főurakat. Mária számára IV. Károly (1346–1378) német-római császár fiát, Luxemburgi Zsigmondot választotta ki házastársnak. Amikor a nagy király 1382-ben elhunyt leprában, akkor Máriát – a magyar történelemben az első nőként – mindössze tizenegy éves korában királynővé koronázták. Helyette azonban a sokáig elnyomott és nagyravágyó anyja, Kotromanics Erzsébet, illetve Garai Miklós nádor kezébe került az ország kormányzása. Erzsébet távol tartotta Luxemburgi Zsigmondot is Máriától, mert egy új házasság terveit szövögette, mégpedig a francia király fiával, Orleans-i Lajossal. 1385-ben végül Zsigmondnak fegyveres erővel kellett kikényszerítenie a házasságot Máriával, ám az még ekkor sem dőlt el, hogy csak a királynő férje lesz-e, vagy társuralkodó.

Gyilkosság a királyi palotában

Mária és Erzsébet királyné uralmát hamarosan lenézően csak „nőuralom” néven kezdték el emlegetni, és bárói szövetségek, úgynevezett ligák alakultak a hatalom megszerzésére. A Horváti Pál, zágrábi püspök és fivére, Horváti János macsói bán vezetésével megalakult főúri liga nem ismerve el a nőági örökösödést, a Magyarországon jól ismert – mert éppen I. (Nagy) Lajos segítségével a nápolyi trónra juttatott – Durazzói (Kis) Károlynak ajánlották fel a magyar trónt. Károly 1385-ben el is indult Nápolyból Magyarországra, aminek hírére Luxemburgi Zsigmond elmenekült az országból, így a királynők támasz nélkül maradtak. Erzsébet királyné ekkor támogatókat keresve országgyűlést hívott össze Budára, de itt csalódnia kellett, mert az összegyűlt nemesek az éppen ekkor megérkező (Kis) Károlyt ismerték el királyuknak, Máriának pedig azonnal le kellett mondania a koronáról.

II. (Kis) Károly (1385–1386) azonban mindössze 39 napot volt magyar király, mert Erzsébet királyné nem tudva belenyugodni hatalmának elvesztésébe Garai Miklós nádor segítségével összeesküvést szőtt az új uralkodó ellen. II. (Kis) Károlyt Erzsébet a budai várban lévő lakosztályába csalta, s miután az olasz testőrség távozott, Forgách Balázs pohárnok kardjával a gyanútlan uralkodó fejére sújtott. A csapás erejétől kifolyt Károly egyik szeme, Erzsébet a látványtól elájult. A király túlélte ezt a merényletet, így a visegrádi királyi palotába hurcolták, és ott őrizték, végül – a krónikák különféle elbeszélései szerint – vagy megmérgezték, vagy pedig eltörték a gégéjét.

Erzsébet királyné végzete

II. (Kis) Károly halála után Máriát ismét elismerték magyar királynőnek, ám a Horváti-liga ezt most sem fogadta el, így a meggyilkolt Károly, László nevű fiát próbálták meg trónra juttatni. 1386-ban a Horvátiak által keltett délvidéki zavargások lecsillapítására Mária és Erzsébet délre utazott. Horváti János macsói bán ekkor rajtaütött a királynők táborán, a támadók az uralkodónőket védelmező Garai Miklós és Forgách Balázs fejét levágták, Máriát és Erzsébetet pedig az Adriai-tenger partján fekvő Novigradba hurcolták. Luxemburgi Zsigmond haddal indult felesége kiszabadítására, ezért a lázadók bosszúból I. (Nagy) Lajos özvegyét, Erzsébet királynét saját leányának, Máriának a szeme láttára fojtották meg. Zsigmondnak Máriát sikerült fogságából kiszabadítania, aki azután bosszút állt anyja gyilkosain:

„[Horváti János bánt] először a ló farkához kötözve körülhurcolták a város utcáin, majd tüzes fogókkal megkínozták, azután négyfelé vágták, és az utódok elrettentő okulására a város kapuira függesztették tagjait”

(Thuróczy János: A magyarok krónikája)

Szükségházasság

Mária 1387-ben kénytelen volt belenyugodni abba, hogy helyette férje, Zsigmond kormányozza az országot, bár 1395-ben bekövetkezett haláláig hivatalosan ő viselte fején a koronát, házastársa pedig csak társuralkodói címmel bírt. Mária és Zsigmond házassága boldogtalan volt, mert a házasságukat megelőző bonyodalmak miatt nagyon hamar elhidegültek egymástól. A hatalomból kiszorult királynő csak 1395-ben esett először teherbe. A Vértes hegységben ekkor rendezett vadászaton azonban lovasbalesetet szenvedett: lováról a földre zuhant és elvetélt. A 24 éves királynő a vetélés okozta megrázkódtatásba rövidesen belehalt, a gyászt pedig formálisan is alig mutató Zsigmond a váradi székesegyházban temettette el. Nem sokkal később II. (Kis) Károly trónkövetelő fia, László 1403-ban vereséget szenvedett Zsigmonddal szemben, így az Anjouk kora végérvényesen letűnt Magyarországon.

Lovagi torna játékfigurákkal

Lengyelország királynője

I. (Nagy) Lajos legkisebb, Hedvig nevű leányának a sorsa kísérteties hasonlóságot mutat nővérének, Mária királynőnek a sorsával. Bár a lengyelek elismerték Lajos halála után Máriát királynőjüknek, ragaszkodtak ahhoz, hogy leendő férjével, Zsigmonddal együtt Lengyelországba költözzön. Erzsébet királyné azonban vonakodott kiadni leányát a lengyeleknek, mert ez politikai befolyásának végét jelenthette volna. A várakozásba beleunt lengyelek ezért Mária húgának, Hedvignek ajánlották fel a trónt, akinek mindössze kilenc évesen, 1384-ben fejére is tették Krakkóban a lengyel koronát.

Hedviget apja még 1378-ban eljegyeztette Habsburg Vilmos osztrák herceggel, akihez később a kisleányt romantikus és szűzies szerelem fűzte. A Hedvig és Vilmos jegyességét politikai okokból azonban a lengyel főurak nem ismerték el, és ragaszkodtak ahhoz, hogy királynőjük – a nála több mint húsz évvel idősebb – Jagelló litván fejedelem felesége legyen. A mélyen vallásos Hedvig 1386-ban beleegyezett ebbe a házasságba, de csak azzal a feltétellel, ha a még mindig pogány Jagelló népével együtt megkeresztelkedik. E házassági terv hírére Vilmos titokban Krakkóba utazott azért, hogy megszöktesse Hedviget.