Mark Twain

Huckleberry

Finn

VÁNDORLÁSAI

ÉS KALANDJAI

Fordította
Kemény György

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I.

Huckot „cibilizálják” – Mózes a nádban – Watson kisasszony – Tom Sawyer vár

II.

A fiúk szöknek – Jim – Tom Sawyer rablóbandája – Sötét tervek

III.

Büntető prédikáció – A haramiák – A démonok – Tom egyik hazugsága

IV.

Lassan, de biztosan – Huck apja – Megtérés

V.

Az öreg a polgármesterhez megy – Huck elhatározza, hogy kereket old – Komoly elmélkedés – Politika – Éjféli mulatság

VI.

A kunyhóba bezárva – Készülődés a menekülésre – A hulla elsülyesztése – Új terv – Nyugalom

VII.

A halottak feltámadnak – Kirándulás a sziget belsejébe –  Nyugtalan éjszaka – Jim megjelenik – Jim menekülése

VIII.

A barlang – Az úszó ház – Gazdag martalék – Bunker apó –  Álruhában

IX.

Huck meg az asszony – Puhatolózás – Kifogások – „A sarkunkban vannak!”

X.

Lassú utazás – Kölcsönvett dolgok– A hajóroncs megszállása – Az összeesküvők – Hajsza a csónak után

XI.

Menekülés a hajóroncsról – A rév őre – Az elsüllyedés

XII.

Huck elveszti szeme elől a tutajt – Ködben – Álmok – Rosszaság!

XIII.

Várakozás – „Jó, öreg Kairó!” – Sötét hazugság – Újból az áramlat – Elkerültük Kairót! – Partra úszunk!

XIV.

Jim eltűnt – Hírek Jimről – Régi emlékek – „Phelps fűrészmalma” – Tévedés a személyben – Csávában

XV.

A néger-tolvaj – Délvidéki vendégszeretet – „Kend szemtelen, fiatal siheder!”

XVI.

A magányos kunyhó – A villámhárító, mint közlekedő eszköz – A nagyon egyszerű dolog – Megint a boszorkányok és szellemek

XVII.

Sötét tervek – Ügyesség a lopásban – Mély lyuk

XVIII.

A villámhárító – Hagyomány az utókorra – Kanállopás – A kutyák között – Nagy összeg!

XIX.

Az utolsó ing – Hajsza az elveszett után – A bűvös pástétom

XX.

A címer – Kénytelen dicsőség – A bűnbánó bűnö.

XXI.

Patkányok – Élénk hálópajtások – A szalmabáb

XXII.

A tutaj – A vészbizottság – Versenyfutás

XXIII.

A doktor – Silas bácsi – Hotchkissné nénémasszony – Sally néni búja

XXIV.

A megsebesült Tom Sawyer – A doktor elbeszélése – Jim nyer valamit – Tom gyónása – Polly néni megérkezik – „Elő a levelekkel!”

XXV.

Szabadulás a rabságból – A foglyot megjutalmazzák – Teljes tisztelettel Huck Finn!

I.

Huckot „cibilizálják” – Mózes a nádban – Watson kisasszony – Tom Sawyer vár

Mivel aligha ismertek engem, én magam fogok nektek bemutatkozni és szaporán elbeszélem, mi mindent értem meg a mai napig. Persze nem sok az egész, azt magam is tudom, de mert az én jó barátom, Sawyer Tom, sűrűen előfordul a históriában és Tom olyan hős és fránya gyerek, akire rém büszke vagyok, mégis csak megpróbálom. Én vagyok hát a Huckleberry Finn, akit röviden csak Huck Fin-nek szólongatnak. Anyámat, ha ugyan volt valaha anyám, sohasem ismertem, atyám pedig ez idő szerint a város legiszákosabb embere, ki azonban, hála Istennek, sokat kóvályog másfelé, de hébe-korba mégis fölmerül itthon, aminek aztán a hátam kék nyomait vallja. Most már jó ideje eltűnt, de a pénz, attól félek, megint visszacsábítja, mint a méz a darazsakat. Igaz is, pénzről beszélek és meg sem mondottam még, miként jutok én pénzhez. Ezt mi a zsiványoktól vettük el, mármint a Tom meg én, akiknek a barlangját véletlenül fedeztük föl, vagyis biztos rejtekhelyről néztük végig, amint elásták, mikor pedig elmentek, nekiestünk és magunknak kaparintottuk meg a prédát. Ugyan savanyú pofát vághattak, mikor az odút üresen találták! De ez a história sokkalta nagyobb és hosszabb, hogysem egy szuszra elfújhatnám, annyit mondok hát csak, hogy igazában megkaparítottuk a pénzt, még pedig derék csomót! Hat-hatezer dollárt mindegyikünk és a polgármester az én részemet őrizetbe vette, „elhelyezte”, ahogy ő mondta és most minden nap egy dollárt költhetek belőle. Én – egy dollárt! No, az én öregem aligha engedi soká élvezni ezt az úri módot, előre érzi minden tagom!

Tom Sawyer, az én legjobb barátom, a városbeli gyerekek feje, dísze, virága, boldog gyerek, megvan neki a maga Polly nénije, a jó öreg lélek, van aztán egy öccse, a Sid, meg egy nővére, a Mary, és iskolába kell járnia, és mindig szépen megfoltozzák a ruháját, ha elszakítja, és ha mellesleg el is fenekelik, a nadrágja mégis egész leszen. Az én rongyaimat senki sem foltozta meg, azokon persze már nem is fogott az öltés és mégse tudom, mikor voltam boldogabb: a régi szép csavargóélet idején, amikor kérdezetlenül kóboroltam erdőn-mezőn, amikor senki sem törődött velem, a betevő falatot részvevő lelkeknél koldultam össze, vagy másképp szereztem meg, és ott aludtam, ahol az éjszaka meglepett – avagy most! – Igaz is, még meg sem említettem, hogy most van ám otthonom, még pedig rendes, kőből való ház, benne sok szoba és nekem is van egy szobám és ágy is áll benne, valóságos, igazándi ágy és abban kell minden éjjel aludnom, de néha elfanyarodom tőle és akkor leheveredem eléje a pallóra és úgy nyugszom ki magamat. A ház egy özvegyasszonyé, akit Douglasnénak hívnak és barátságos öreg asszony és abban fárad, hogy engem „cibilizáljon”, mint ahogy ő mondja. De én azt mondom nektek: ez nem ízlik nekem, iszonyúan keserves az élet ebben az utálatosan rendes házban, ahol mindig ugyanabban az időben esznek és feküsznek le, nap nap után. Egyszer meg is szöktem már, belebújtam régi rongyaimba és köd előttem, köd utánam, künn barangoltam az erdőben, a szabadban. Ám Tom Sawyer, az én öreg Tom barátom, megint fölhajszolt, megígérte, hogy rablóbandát alapít és engem is bevesz tagnak, ha visszatérek az özvegyhez és engedem magamat tovább „cibilizálni’”. Úgy is tettem.

Az özvegy könnyeket ontott, mikor megint beállítottam hozzá, szegény, eltévedt birkának és más egyébnek nevezett, de nem gondolt vele rosszat. Ismét vadonatúj gúnyába kellett bújni és tovább izzadni meg kínlódni benne és tovább járta a régi módi. Ha az özvegy csengetett, ebédhez kellett jönni. De ha már szerencsésen asztalnál ült az ember, nem lehetett szaporán munkához látni, mentsen Isten! Várni kellett, míg az özvegy a vállai közé húzta a fejét és valamit maga elé mormolt. Ám ezzel nem az ételekről akart valamit mondani, ó, nem, azok amúgy egészen jók voltak, kivéve, hogy minden külön volt főzve és nem együvé minden: leves meg hús, meg főzelék. Ez egyébként ízlés dolga!

Ebéd után aztán elővett egy könyvet és fölolvasott a nádasban talált Mózesről, én meg égtem a vágytól, hogy mindent meghalljak a szegény kis gyerekről. Egyszer csak azt mondja, hogy Mózes már réges-rég meghalt. No, ekkor megharagudtam és nem akartam róla többé tudni, mi közöm van nekem meghalt és eltemetett emberekhez? Azok engem nem érdekelnek!

Aztán meg dohányozni is szerettem volna és megkérdeztem az özvegyet, szabad-e? Bezzeg pórul jártam! Azt mondta, hogy az nem nekem való és egyáltalán „aljas és tisztátalan szokás”, melyre gondolnom sem szabad többé. Ilyenek hát az emberek! Olyasmiről beszélnek, amihez nem értenek! Ez az asszony engem Mózessel kínoz, akihez semmi köze nincs, akivel nem is volt rokonságban, és akivel bizonyára nem törődik egy ember sem a föld hátán, a dohányzást azonban megtiltja nekem, holott biztosan több értéke van az élő emberekre nézve. De ő maga tubákol, ami persze egészen más és nem hiba, mert hát ő teszi!

A húga, Watson kisasszony, egy iszonyúan vékony vénkisasszony, olvasókönyvvel fegyverkezve támadott rám. Órahosszat hallgatnom kellett, aztán az özvegy váltotta fel az ő Mózesével és én úgyszólván két tűz közé kerültem. Sokáig persze nem tarthatott ez így és szerencsére be is következett a szünet, amikor is először megkönnyebbülve sóhajtottam föl, de csakhamar rá halálos unalomba és nyugtalanságba estem. Most rákezdte Watson kisasszony: „Ugyan ne kalimpálj a lábaiddal, Huckleberry”, vagy: „ne ülj oly púposan, Huckleberry, egyenesedjél ki”, majd azután: „ne nyújtózkodjál annyira, Huckleberry, és ne ásítozz úgy, mintha el akarnád nyelni a világot. Hát már te sohasem tanulod meg a jó modort?” – annyira, hogy egészen beleszilajodtam. Ekkor arról a helyről kezdett beszélni, ahova a gonosz emberek jutnak, én meg azt mondtam, hogy oda vágyódom. Mire ő mérges lett és leszidott, hogy rossz fiú vagyok, ő ilyesmit a világ minden kincséért sem ejtene ki az ajkán és életét úgy rendezte be, hogy majdan örömmel vonuljon be a mennyek országába. Ez a hely azonban az ő társaságában vajmi kevéssé rémlett előttem csábítónak és magamban eltökéltem, hogy mindent elkövetek, hogy össze ne találkozzam vele.

De mivel ő már az éghez, mint ő nevezte, „az üdvözültek honához” érkezett, mindent közölt velem, amit e helyről tudott. Azt mondta, hogy ott nincs az embernek más dolga, csak naphosszat egy hárfával sétál, és örökkön-örökké énekel. Ezt föl nem tudtam érni eszemmel és csak annyit kérdeztem: mit gondol, ott lesz-e az én Tom Sawyer barátom is? Amire ő határozottan nemmel felelt. Mennyire örültem ennek! Tom oda jut, ahova én, nekünk kettőnknek együtt kell maradnunk!

Watson kisasszony eközben egyre tovább prédikált, az én kedvem pedig mindinkább elsavanyodott. Aztán bejöttek a négerek, imádkoztunk és mindenki ágyába tért. Én is. Gyertyavégemmel fölmentem szobámba, letettem a világosságot az asztalra, elébe ültem és valami mulatságos dologra iparkodtam gondolni. Sehogy se ment. Oly egyedülállónak éreztem magamat, hogy azt kívántam, vajha meghalnék! A csillagok tündököltek, villogtak, az erdő zúgott. A távolból bagolyhuhogás hallatszott, közbe siralmasan üvöltött egy kutya és a szél nyögött és zokogott, mintha nekem panaszkodnék, elannyira, hogy szorongásomban kivert a hideg verejték. Mintha künt az egész éjszakát szegény, szerencsétlen szellemek népesítették volna be és odakünn süvítettek, jajgattak és fogaikat csikorgatták volna!

Reszketve ültem az ágyam szélén és hogy megnyugodjam, rágyújtottam a kis pipámra. A ház oly csöndes volt és az özvegy messze tőlem. Soká, soká üldögéltem így. Ekkor a messziből megszólalt az óra: bum-bum-bum-bum – tizenkétszer, és újra elcsöndesült minden, mint az imént. Egyszerre csak lenn a kertben, a fák alatt zörgést és recsegést hallok, visszafojtom hát lélegzetemet és hallgatózom. Hallok is valamit: a leggyöngébb macskanyávogást, akár a szellőfuvalom. „Miau, miau”, hangzik panaszosan és vontatva. „Miau, miau”, felelek én szint oly panaszosan, szint oly halkan; gyorsan fölrántom ruháimat, eloltom a világosságot és az ablakon át kimászom a háztetőre. Onnét lebocsátkozom a földre, négykézláb a fák árnyékába csúszom, és íme, Tom Sawyerra, az én öreg Tomomra bukkanok, aki vár reám.

II.

A fiúk szöknek – Jim – Tom Sawyer rablóbandája – Sötét tervek

Lábujjhegyen lopózunk hát előre a kis úton, mely a fák alatt a kert hátulsó részébe vezet, de a fejünket ugyancsak le kellett szegnünk, hogy az ágak meg ne csiklandozzanak. Amikor éppen a konyhaajtó előtt igyekszünk el, természetesen meg kell botolnom egy gyökérben és elvágódnom, ami egy kis zajt támasztott. Most már aztán nesztelenül kell feküdni és a szuszt visszafojtani! Watson kisasszony négere, Jim, éppen az ajtóban ült, egészen jól láthattuk, mert a mécses mögötte állott. Föláll, kidugja a fejét, egy pillanatig fülel, majd így szól:

– Ki az?

Aztán megint hallgatózik és lám, most lábujjhegyen kisompolyog és éppen közöttünk áll meg, megcsíphettem volna, ha akarom. Ő megáll, és mi csöndesen fekszünk, mint az egerek és így telik perc-perc után. Lábam viszketni kezd, meg nem vakarhatom. Most meg a fülem viszket, aztán a hátam, éppen a vállaim között, az ember majd megbolondul belé! Miért, hogy az embernek éppen akkor viszket valamije, amikor vakarózni nem lehet, vagy nem szabad? Azóta sokat törtem ezen a fejemet! Végre Jim megszólalt:

– Hejhó, ki van itt? Én négyfelé vágatni magamat, ha nem hallani valamit! Nem bolond ám Jim! Jim leülni ide és várni!

Azzal odacövekeli magát a földre egyenest közém és Tom közé, háttal egy fához támaszkodik és kiterpeszti a lábait, úgy, hogy az egyik majdnem engemet ér. A viszketegség most újból megrohan. Előbb az orrom, míg a szemeim könnybe lábadnak, megvakarni nem merem, aztán lassankint testemnek minden egyes része, úgy hogy nem tudom immár, hogyan álljam ki. Öt-hat percig tart így a nyomorúság, de előttem óráknak tűnnek föl. Tizenegy különböző helyet számolok már, ahol viszket. Éppen abban a pillanatban, amikor azt gondolom: no, de tovább már nem bírod ki! – Jim nagyot sóhajt, hortyogni kezd és én – meg vagyok mentve.

Tom egyet csettintett a nyelvével és mi négykézláb osontunk el arról a helyről. Talán tíz lábbal messzebb Tom megállott és odasúgott nekem, hogy Jimet tréfából a fához akarja kötözni. Én elleneztem, nem akartam, hogy fölébredjen, lármát csapjon, és aztán kiderüljön, hogy én nem vagyok ágyamban. De hiába, ha Tom úrfi valamit föltesz magában, nem lehet azt kiverni fejéből. Szándékát most is végrehajtotta.

…Később Jim makacsul és törhetetlenül azt állította, hogy ezen az éjszakán meg volt babonázva. Szellemek kötéllel fához kötözték és süvegét egy magas ágra akasztották. Nagyon büszke volt a kalandjára, és ha a többi néger boszorkányokkal való ismeretségéről beszélt, Jim megvetően vonogatta a vállát és valamennyit lefőzte a maga élményével. Úgy ám, Jim kérkedett a „boszorkányaival” és el is híresedett az eset révén.

Tom meg én végre fönn állottunk a domb tetején és éppen letekinthettünk a faluba, ahol csak három-négy helyen pislogott világosság, alkalmasint betegeknél vagy más hasonlóknál. És fölöttünk annyira ragyogtak a csillagok és odalenn a folyam hömpölygött, oly szélesen, oly szélesen és némán és szörnyűségesen nagyszerűen. Aztán leszaladtunk a domb másik oldalán és ott találtuk Harper Joét, meg Ben Rogerset és még több fiút, akik reánk vártak. Eloldottunk egy csónakot és leeveztünk a folyamon, egészen addig a helyig, ahol a sziklapartban a nagy szakadék tátong.

Fölkapaszkodtunk a bozóttal borított parton és Tom mindnyájunkat megesketett, hogy a titkot megőrizzük, mire aztán egy nagy lyukat mutatott a cserjék között. Meggyújtottuk gyertyáinkat és négykézláb másztunk bele. Jó darabig keskenyen csavargott az út, hirtelen azonban barlang módjára kiszélesedett. Tom a falakat tapogatta és egyszerre csak eltűnt, mi habozás nélkül utána és egy szűk odún át nagyobb helyiségbe jutottunk, mely olyan volt, mint egy szoba, csakhogy hideg, nyirkos és dohos szagú. Itt is maradtunk. Tom ünnepies beszédet intézett hozzánk:

– Itt alapítjuk meg hát rablóbandánkat és „Tom Sawyer bandájának” nevezzük el. Aki be akar lépni, annak meg kell esküdnie és nevét vérrel aláírnia!

Mindenki hozzájárult és Tom egy ív papirost húzott ki zsebéből, amelyre már korábban fölírta a rettenetes esküt és azt most fölolvasta. Az állott benne, hogy mindenik fiúnak hűnek kell lennie a bandához és annak titkait halálbüntetés terhével kell megőrizni. Ha valaki valamelyikünket megbánt, egyikünk – akit evégből megválasztunk – bosszút köteles állani és ennek nem szabad addig sem enni, sem aludni, míg a bántalmazót és annak egész családját meg nem öli és véres keresztet nem hasít mindegyiknek mellére, ami a bandának a jelvénye. Ha pedig a banda valamely tagja titkainkat elárulja, annak nyakát levágjuk, testét elégetjük, és hamvait szélnek eresztjük, annak nevét vérrel vastagon kitörüljük a jegyzékből, büntetés terhe alatt lesz tilos említeni és ő maga legyen elfeledve mindörökre.

Nagyszerűnek találtuk az esküt és azt kérdeztük Tomtól, vajon ő egészen egyedül csinálta-e, a maga fejéből? Azt mondotta, hogy legnagyobb részben igen, de egyet-mást talált holmi régi kalóz- és rablóregényekben is és minden rendes banda, mely jogot tart a tisztességre, ilyen esküt szokott esküdni.

Egyikünk úgy vélekedett most, hogy annak a gyereknek, ki a titkot elárulja, családját is meg kell ölni. Tom azt mondta, hogy ez jó gondolat, ceruzát vett elő és ezt is beleírta az eskü szövegébe. Ekkor Ben Rogers így szólt:

– Szép, szép, de hallgassatok csak ide. Itt van Huck Finn, neki nincsen családja, kit öljünk meg hát őnála?

– De van neki atyja - monda Tom.

– Igaz, van neki, de azt hol találja meg az ember? Régebben még részegen hevert néha az utcán, de most már egy év óta senki sem látta ezen a vidéken.

Ide-oda tanakodtak és már-már ki akartak engem taszítani maguk közül, mert azt mondták, mindenkinek legyen valakije, akit meg lehessen ölni, ami jogos az egyiknél, méltányos a másiknál. Annyira szégyelltem magamat, hogy már-már sírva fakadtam. Ekkor hirtelen eszembe jutott Watson kisasszony és őt ajánlottam fel kiirtás végett, amit meg is értettek és mindnyájan így kiáltottak:

– Rendben van, ezt elfogadjuk, Huck beléphet!

Erre varrótűt vettünk a kezünkbe, beleszúrtunk az ujjunkba és aláírtuk neveinket a „szívünk vérével”, mint Tom mondotta.

– Tehát - szólalt föl Ben Rogers -, mi lesz főképpen a dolgunk?

– Ó, semmi más - válaszolt Tom -, csak rablás meg gyilkolás, meg emberölés!

– De hát mit raboljunk el? Házakat… vagy marhákat, avagy…

– Szamárság! - kiáltá Tom. - Ez lopás és tolvajlás volna, nem pedig rablás és fosztogatás! Nem tolvajok akarunk mi lenni, hanem haramiák! Ez sokkal előkelőbb! Zsiványok és útonállók! Megrohanjuk a postakocsikat és szekereket az országúton, álorcával a képünkön, agyonütjük az embereket és elszedjük óráikat meg pénzüket!

– És okvetlenül meg kell ölnünk mindenkit?

– Minden bizonnyal, ez a legegyszerűbb. Talán másképpen szeretnéd csinálni, mint ahogy a könyvekben áll?

– Jól van már, nekem mindegy. Az asszonyokat is megöljük?

– Ben Rogers, ha olyan ostoba volnék, mint te, befognám a számat! Asszonyokat ölni! Ki hallott vagy ki olvasott már ilyesmit! Nem, azokat elhurcolja az ember a barlangjába és oly udvarias és kíméletes velük szemben, amilyen csak lehet. Röviden aztán beleszeretnek az emberbe és többé el sem akarják hagyni.

– Jó, nekem nincs ellenvetésem! De részemről lemondok róla. Nemsokára tele lesz az egész barlangunk fehérnéppel és a végén nekünk, rablóknak helyünk se marad. Előre látom már! De te csináld csak tovább a dolgot, Tom, én hallgatok!

Ezalatt a kis Barnes Tommy elaludt és mikor fölkeltették, félt és sírt, és mamájához kívánkozott, és a rablóéletről hallani sem akart.

Ekkor a többiek csúfolni kezdték és anyámasszony katonájának nevezték, ő pedig megvadult és azt kiabálta, hogy most már mindent elmond, és összes titkainkat elárulja. Tom öt centet adott neki, hogy elcsitítsa és azt indítványozta, menjünk most már haza és csak a jövő héten jöjjünk vissza, amikor is kirabolunk és megölünk egy pár embert.

Ben Rogers azt mondotta, hogy ő csak vasárnaponkint szabadulhat el hazulról, kezdjük ezért a dolgot mindjárt a jövő vasárnapon. Ámde a fiúk mindannyian úgy vélekedtek, hogy vasárnap nem illik az ilyesmi, ezért abbahagytuk. Erre még Sawyer Tomot a banda vezérévé, Harper Joét pedig alvezérré választottuk és hazafelé indultunk.

Amikor szobámba kerültem, már hajnalodott. Új ruhám csupa sár és faggyú volt, jómagam fáradt, mint az eb.

III.

Büntető prédikáció – A haramiák – A démonok – Tom egyik hazugsága

Másnap reggel Watson kisasszony részéről hatalmas büntető prédikáció viharzott le fejemre piszkos ruháim miatt. Az özvegy azonban nem korholt meg, hanem csak letisztította a szennyet és faggyút és arca oly szomorú volt, hogy azt gondoltam, jó leszek egy ideig, ha lesz rá erőm. Aztán Watson kisasszony magával vitt szobájába és imádkozott értem, de én mit sem éreztem belőle. Azt mondta, imádkozzam mindennap rendesen és megkapom azt, amiért imádkozom. Higgye ezt másvalaki! Én nem. Megpróbáltam és mi lett az eredménye? Egyszer kaptam egy halászó vesszőt, de horog nem volt hozzá, imádkoztam hát háromszor vagy négyszer, de a horog csak nem jött! Megkértem ekkor Watson kisasszonyt, tegye meg ő helyettem, de ő dühbe gurult és bolondnak szidott. Hogy miért? Nem tudom, ő nem mondta meg és én magamtól nem bírom kitalálni.

Sokáig ültem aztán az erdőben és töprenkedtem a dolgon: Ha az egyik ember mindent megkap, amiért imádkozik, miért nem nyeri akkor vissza Ukán szomszéd a pénzét, melyet a disznain elvesztett? És az özvegy az ezüst tubákos-szelencéjét, melyet elloptak tőle? És miért nem lesz Watson kisasszony kövérebb? Nem, szóltam magamhoz, buborék az egész. És odamentem az özvegyhez és őt kérdeztem meg, és ő kioktatott, hogy az ember csak „lelki adományokért” imádkozhatik. Ez ugyan igen magas volt énnekem, de az özvegy oly szépen és addig beszélt a jóságos, szelíd gondviselésről, mely minden ember iránt jóindulatú és engem is kegyelmébe fogad, míg a szám megnedvesedett és szemem könnybe borult. De másnap jött már Watson kisasszony és villámokat és mennydörgéseket szóratott a maga gondviselésével, úgy, hogy meglapultam és behúztam a fejemet. Nem lehet másképp, két gondviselés van – évődtem magamban –, és a magam formájú szegény kölyöknek biztosan jobb az özvegy gondviselésénél, mert a Watson kisasszonyénál elveszett. Eltökéltem, hogy ezentúl az özvegy gondviseléséhez fohászkodom, ha ugyan törődik ez az olyan szegény, tudatlan, nyomorult, szomorú fickóval, mint én vagyok, és nem érzi magát jobban nélkülem.

„Öregemet” már egy esztendeje nem látták, ami csak jótétemény volt rám nézve; tehát nem is vágyakoztam utána. Ameddig itt volt, többnyire az erdőben bújtam el, hogy ütlegeit elkerüljem; mert amint a keze ügyébe estem – még ha egészen józan volt is –, el nem maradt a verés. Egy nap azt rebesgették az emberek, hogy apámat a folyamba fulladva találták, valamivel a város fölött. Legalább azt hitték, hogy ő az. Azt mondották, hogy a vízbefúlt éppen akkora, olyan lerongyolt és oly szokatlanul hosszú haja volt, mint öregemnek, az arcát azonban nem lehetett fölismerni, oly sokáig feküdt a vízben. A parton temették el, de én nem nyugodtam meg, nem hittem az öreg halálában és azt gondoltam, hogy egyszer majd csak megint felbukkan valahol, hogy engem verjen és kínozzon.

Hébe-hóba rablósdit is játszottunk, de a gyönyörűséggel hamar beteltem, én is, meg a többiek is. Senkit sem raboltunk ki, senkit sem öltünk meg, mindig csak úgy tettük, mintha tennénk. Kirohantunk az erdőből és kanászok vagy asszonyok után futottunk, kik szekéren zöldséget vittek a vásárra, de senkit és semmit nem hurcoltunk vissza a barlangunkba. Tom Sawyer a szekéren heverő holmit „aranytuskók”-nak és „drágakövek”-nek nevezte, pedig csak répa és krumpli volt, mi pedig visszarobogtunk a barlangba és teli szájjal hetvenkedtünk, hogy mi mindent vittünk véghez, mennyi drágaságot raboltunk el, hány embert kaszaboltunk össze és vágtunk keresztet a mellükbe. De a dolog lassankint untatni kezdett.