Bodács Károly András

Jómadarak
és a Bering-szoros

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Előszó

1. fejezet  Utolsó óra

2. fejezet  Irány az élet

3. fejezet  Nagytestvér

4. fejezet  Aaron, élsz még?

5. fejezet  Mégis miért?

6. fejezet  Itt a vége?

7. fejezet  Útravaló

8. fejezet  Indulásra felkészülni

9. fejezet  Úticél ismeretlen

10. fejezet  Utolsó simítások

11. fejezet  Civilizáció, isten véled

12. fejezet  Szégyen, de hasznos

13. fejezet  Ki a jobb?

14. fejezet  Jókor, jó helyen

15. fejezet  Ilyen nincs

16. fejezet  Könnycsepp a tengerben

17. fejezet  Van remény?

18. fejezet  Zdrasztvujtye druzjá

Utóirat  Fél évvel később

Az aktuális sofőrtől függő mottó-idézetek a három és fél éltű ajtajának alján

Ezt a könyvet feleségemnek,
Dominikának ajánlom.
Neki köszönhetem, ahogyan Rozit is.

Előszó

Kedves Olvasó!

Rövid leszek: régóta kacérkodtam egy igazi könyv megírásának a gondolatával, a vágyaim és a lehetőségeim szálai azonban eddig nem futottak össze. A Jómadarak és a Bering-szoros című írásomat az álmaim inspirálták és az idő érlelte. Bízom benne, nem bánja meg senki, hogy a keze ügyébe került, de legalábbis nem jut el hozzám az elégedetlenkedő visszajelzése.

És hadd kérjek még valamit az elkövetkezendő sorokkal kapcsolatban: ha már belekezdtek az olvasásába, ne hagyják félbe! Hiszen, akárcsak más regény, ez is az elejétől a végéig tart.

1. fejezet

Utolsó óra

– Ezt figyeld! – bökte oldalba Maya Fredet az utolsó nap utolsó tanítási órájának elején. A szünetben nem volt erre alkalma, mert Fred Aaronnal, Ivannal és Kinggel éppen egy vajas bagel plafonra ragasztásán ügyeskedett, hogy az majd egy óvatlan pillanatban élemedett korú tanárnőjük, Mrs. Marschall fejére essen. Pedig a lány alig várta már, hogy odaadhassa padszomszédjának az okostelefonját, de az csak a „Múmia” – ahogy oly kedvesen becézték a tanítványai – színre lépése után sikerült neki. Abban a pillanatban egy üzenet jelent meg a képenyőn, ismeretlen feladótól: „Úgyis megszerezlek!!!”

– Mi van?! – sikkantott fel a szemüveges, élénkvörös hajú, szeplős és kissé duci fiú ijedtében, de a van végét már suttogóra csillapította. – Te belémzúgtál? Pár pillanatra sokkolta a bájos padtársa vallomása, de Maya gyorsan megnyugtatta, hogy egy ideje naponta többször is kap ehhez hasonlókat, de nem érdekli már.

– A videót nézd, te!

A kisfilmet percekkel azelőtt töltötte le a tényfeltárásban könyörtelenségéről és egyéni módszereiről elhíresült Siwon leleplezőblogjáról, és alapos oka volt rá, hogy Frednek is megmutassa. Miután az első sorban ültek, megpróbálták eljátszani, hogy figyelnek, de olyan gyakran pillantottak fel a pulpitusra, majd le a készülékre, mint akik egy függőlegesen közvetített pingpongmeccset néznek.

– Mindenki adja már le végre a lemezjátszóját, és próbáljon meg rám nézni!

Lemezjátszó magától értetődően senkinél sem volt, a tizenöt éve nyugdíjazott, de azóta is visszajáró Mrs. Marschall, a San Franciscó-i Raoul Wallenberg Gimnázium rangidős angol nyelv és irodalom tanára a mobiltelefonokra, zenelejátszókra és más, számára felfoghatatlan technikai eszközre gondolt. A két jóbarátnak persze esze ágában sem volt letennie a tündérrózsaszínű kisokost. A találóan „Monyozó”-nak csúfolt firkász videóriportja ugyanis róluk, továbbá Aaronról, Ivanról és Kingről szólt. Titkos társaságuk percei meg vannak számlálva.

REPÜLŐ HŐSÖK A VÁROSBAN

– Sikerült elérni azt az ablakmosót, akit a Nemzeti Megemlékezés Napjának előestéjén hozott le a Market utcán 33 emelet magasból a titokzatos légi mentőcsapat. Az ünnepi előkészületek alatti felfordulásban a gondolában felejtett Juan Manuel Serena minden kérdésemre készségesen válaszolt – vezette fel Siwon az anyagot.

Siwon soha nem mutatta magát, de még az alanyok sem láthatták, nehogy nyilvánosságra kerüljön az arca. Általában elnökök álarca mögé rejtette a sajátját, noha akkor éppen II. János Pál pápa maszkját viselte.

– Kérem, mondja el saját szavaival elejétől a végéig, hogyan történt az eset.

– Hát a kollégáim ottfelejtettek egy beugróban, és több órába telt, mire észrevett valaki bentről. Még jó, hogy akadt olyan buzgómócsing, aki május utolsó vasárnapjának éjjelét az irodában töltötte. Ő riasztotta a rendőröket.

– És mit tapasztalt utána?

– Hát kisvártatva megjelent a gondolámnál három ejtőernyős alak, akiktől először halálra rémültem. A semmiből jöttek, akárcsak a horrorfilmekben. Úgy megijedtem, hogy kis híján becsurrantottam. Egy kis csepp tényleg be is ment. Már a munka előtt ki kellett volna mennem, de úgy voltam vele, hogy inkább gyorsan befejezem. Két emelet volt hátra.

– És aztán?

– Hát megnéztem, tényleg bevizeltem-e, de kívülről nem látszott semmi. Belül is megtapogattam, egy pici bement, de nem volt vészes.

– Látta valamelyik megmentőjének arcát, Juan? Megtudott róluk bármilyen részletet?

– Nem. Szemüveget és sima fényes ruhát viseltek. Csak arra emlékszem, hogy egyikőjüknek hosszú szőke haja volt.

A szőke haj a szép szál Ivanhoz tartozott, aki vállig érő ékességét hátul összekötve hordta, s kék csillagszemével folyton nézett valamit, azt akkor azonban sötét szemüvegfoncsor takarta.

– Mondjon már valami konkrétumot végre, kérem – könyörgött riportalanyának Siwon.

Látszott, hogy az együgyű férfi jobban igyekezett ezután, de minden jó szándéka ellenére sem segítette közelebb a titkok nyitjához a kíváncsi blogszerzőt.

– Másra nem emlékszem. Különben is olyan gyorsan történt az egész. Ja igen. Kisvártatva odarepült egy nyitott helikopterszerű valami is, az egyikük hozzákötözött, és letettek egy elhagyott téren. Azt hittem, ki akarnak rabolni, de a következő pillanatban már el is szálltak.

– Hányan voltak?

– Nem tudom, azt hittem, már lezuhantam. Az életem pörgött le, a családomtól búcsúztam éppen, őket számoltam.

– Tehát látta az egyik angyal szőke haját. Talán a hangját is hallotta? Nő is volt köztük?

– Csak az egyikük beszélt. Fiatal srác lehetett.

– És miután földet értek, és visszaköltözött magába az élet, nem kérdezte meg a nevüket?

– Nem, megköszönni sem volt időm, amit értem tettek.

– Mi történt azután?

– Hát végre könnyítettem magamon. Tudja, már nagyon kellett.

A tanú elmondása alapján továbbra sem vethető el az a feltételezés, hogy egy kaszkadőrcsoport állhat a rejtély mögött. Egy fiatal férfi hangján szólalt meg a repülő hősök közül az egyik, a többiekről még ennyit sem sikerült kideríteni. Egyelőre. Éppen ezért, ha Ön bármi részlettel tud szolgálni, írjon, hívjon, vagy küldjön galambot. Viszlát.”

Siwon

Az irodalomóra mindeközben elkezdődött. Mrs. Marschall, mint mindig, ezúttal is beletörődött, hogy diákjainak többsége levegőnek nézte őt. Holott a zöld posztó blézerével és elengedhetetlen alumíniumbotjával együtt sem több, mint 47 kilós, szelíd külsejű nénike gyakran igen figyelemreméltó dolgokat tudott produkálni. Saját tantárgyát akadémiai szinten művelte, a szavakkal azonban hadilábon állt. Bármit bármivel össze tudott keverni. Még az őt 34 éve ismerő igazgató is nehezen tudott kiigazodni rajta. Ha ebédnél sót kért, szinte biztos, hogy villa kellett neki, de ha villát mondott, akkor vizet akart.

Történt egyszer, hogy hazafelé menet a metrón egy középkorú úr hellyel kínálta, de ő szívélyesen elhárította a kedves gesztust, mondván, ha leül, felborulhat a bombája. Máig rejtély, mi lehetett a táskájában, mert ennek hallatán valaki meghúzta a vészféket, az éppen az állomásról kifutó szerelvény iszonyatos csikorgással megállt, egy biztonsági őr pedig elrohant a piros alapon fehér margarétákkal díszített retiküllel és cafatokra lőtte azt egy arra alkalmas helyiségben. Mrs. Marschall azt az éjszakát a körzeti rendőrörs fogdájában töltötte…

Ezen a szikrázóan napos kora délutánon azonban kivételesen semmi rendkívülit nem alakított, hacsak az nem tekinthető annak, hogy megpróbált kapcsolatot teremteni azzal a három-négy tanulóval, akik legalább a terem eleje felé fordulva várták a vakációt jelző csengőt.

– Tudom, hogy már 45 perc sincs, és kezdődik a várva várt nyári szünet, de mivel év közben sem figyeltek rám és ezért állandóan fegyelmezni kell benneteket, kénytelen vagyok az idei tanév utolsó pillanatait is kihasználni, hogy beoltsalak titeket a tudással – kezdte volna kedvenc szófordulatával az érdemi munkát a tanárnő. A zsivajban egyedül Maya tudta kivenni szavait, mivel ő ült hozzá legközelebb. Ahogy csak kifért a torkán, odakiáltotta neki:

– Tanárnő, mi végzősök vagyunk! Ez a legeslegutolsó óránk!” – miközben kimondta, bele is borzongott a gondolatba.

– Ah, az más, kedveskéim, az más. Nos, akkor nem untatlak titeket tovább Updike-kal és Dickens-szel, bár kiváló írók, és még rengeteg, rengeteg kollégájukról is sokat tudnék mesélni. De látom, lélekben már másutt jártok, szép, hogy egyáltalán páran eljöttetek, nem úgy, mint amikor a Giants a Keleti-parton játszik, és már délután elkezdődik a közvetítés.

Mrs. Marschall felmérte lehetőségeit, és mivel csak Mayával volt esélye kétoldalú csevegésre, azonnal megkérdezte:

– Te hova jelentkeztél?

– Repülőmérnök szeretnék lenni, ahogyan azt már említettem néhányszor.

Valóban, legutóbb két angollal korábban került szóba Maya továbbtanulási terve egy kötetlen feleléskor. Akkor azt is kifejtette, hogy mindenekelőtt az alternatív repülés iránt érdeklődik, ezért jelentkezett Houstonba, a NASA Univairsity akadémiájára. Azt a napokban tudomására jutott információt azonban, hogy a kétszázszoros túljelentkezés miatt csak a jóval unalmasabb űrlogisztikára vették fel, már nem volt kedve elújságolni a nemhogy lármában, de síri csendben is nehezen halló anyónak.

Azért a vigaszágnak is örült: reményt adott neki annak a néhány hallgatónak a beszámolója, akik különbözeti vizsgák segítségével év közben átkerültek a vágyott szakterületükre.

A Múmia eközben arról értekezett, hogy bezzeg az ő idejében a lányok légikisasszonyok akartak lenni és pilóta férjről álmodoztak. Maya gondolatai is a fellegekben jártak, ám ő férj helyett Aaron, Fred, Ivan és King társaságára vágyott, hogy velük együtt végre meggyőződhessen a „felderítők” legújabb motoros siklószárnyainak működőképességéről. Az első osztályú felszerelést már egy hete kézhez kapták, de az időjárás a sulival volt. Ha sütött volna a nap, a Wallenberg helyett réges-régen a Nagydombon – ahogy ők az egykoron a hippiknek otthont adó vadregényes Buena Vista parkot hívták – töltötték volna idejük java részét.

A fiúk is izgatottan várták már a szárnypróbát, de az óra hátralévő részében a plafonra felragasztott vajas süti vonta el figyelmüket. Éppen fogadásokat kötöttek, hogy hány percen belül esik a tanári asztalra, amikor „váratlanul” kicsengettek. Fred keze volt (ebben) a dologban (is), de hiba csúszott a számításába. Véletlenül rátenyerelt a tabletjére, így előbb indította el a csengőstimulátorát, hogy a bagel és a földi tömegvonzás harcának végkifejletére sor kerülhetett volna. Ez a baki azonban nem hozta zavarba diáktársait. Azon nyomban kispricceltek az utcára, hátra csupán az iskola falainak csapdájába esett örömittas kiáltásuk visszhangját hagyták.

2. fejezet

Irány az élet

Az utcán a korábbi napok kitartó esőzésének nyomai is legalább olyan lendülettel vesztek a semmibe, mint a wallenbergesek. Az izmos napsugarak már csak a mély tócsákkal küzdöttek, a sík felületekről nyomtalanul felszárították a nedvességet.

Ez a nap Maya és barátai életútjának is új irányt szabott, egyelőre azonban ez a péntek is ugyanazon forgatókönyv alapján zajlott, mint oly sok másik azelőtt: tanítással kezdődött, és légimentő-ügyelettel folytatódott. Mégis, amint – szokás szerint – kerékpárral a bázisra értek, valahogy minden másnak tűnt.

– Nincs több kötöttség, nem kell korán kelni és hamar hazarohanni – fogalmazta meg a lényeget Aaron.

Lelkesedés helyett azonban komorság lett úrrá a társaságon. A gondtalanságot biztosító, izgalmakban bővelkedő gimnazista korszakuk lezárult. Egymásra néztek. Ivan ugyan azt akarta volna mondani, hogy éhes, de inkább ő is próbált elmerengeni a különleges pillanaton, ami minden bizonnyal a leendő múltjuk egyik meghatározó emlékévé válik. Pedig ha Ivanra rátör az éhség, másodperceken belül csillapítania kell, máskülönben a szelíd fiúból őrjöngő őrült válik. E történelmileg meghatározó esemény hatása alatt azonban több percig is képes volt uralkodni magán. Még beszélt is.

– Egy jó nyár még, és… – a folytatást a barátaira bízta, akik King kivételével egy emberként fejezték be a mondatot: „vége”.

Tudták, érezték, de nem akarták. Talán marad egy pár kacat és néhány megszépült érzés a felnőtt éveikre, de sokkal több aligha. Mindenki megy a maga útjára, messze San Franciscótól. Egyedül Fred marad az Öböl körzetében, ő a Berkeley-n fejleszti tovább a tudását – meg bizonyára a játékait – programozó matematikus, informatikus és fizikus szakon. A jövőjét illetően sem bízta a véletlenre a dolgait a tudóspalánta. King ezzel szemben csillogást, pompát, rivaldafényt akart, bármi áron. Az ő szeme előtt – leszámítva egy féltett titkát – egyetlen cél lebegett: Hollywood. Aaron, apja példáját követve a haditengerészet gépészmérnöki képzésére jelentkezett San Diegóba, habár habitusa alapján nehezen lehetett róla elképzelni, hogy naphosszat görnyed majd egy számítógép előtt és elméleteket gyárt. Ivan legalább testhezálló szakmában gondolkodott. Híres séf akart lenni, talán nem kell magyarázni, miért.

Noha a jövőjük abban a pillanatban még meglehetősen távolinak tűnt, mégis az a félelem gyötörte mindnyájukat, hogy lassan meggyengül és széttörik az a kapocs, ami összetartja a barátságukat. Véget ér a légi mentőszolgálat, széthullik az Xt®eam, amely nélkül nemcsak ők, hanem az Öbölben élők is szegényebbek lesznek.

Maya megpróbálta oldani a túlvilági hangulatot, kevés sikerrel.

– Ennyi volt a relaxprogram. Össze kell szerelni a gépernyőket, a végén még beszövi őket a pók!

Az utóbbinak valóban fennállt a veszélye, mivel az egykori hippilakásban akkor is zajlott az élet, legalábbis alacsonyabb, de annál bosszantóbb formájában, ha ők ott sem voltak, pedig azért igyekeztek lakhatóvá tenni a dupla garázs méretű, nyirkos és sötét barlangot. Átöltözésre és a kellékek tárolására ellenben pont megfelelt a természet és emberkéz által közösen formált helyiség. Minden kényelmesen elfért benne, és viszonylagos biztonságot is nyújtott. Még a kétszemélyes herocoptert{1} is gond nélkül elnyelte a szabálytalan üreg.

– Nem rendelünk előbb valami tápot? – tette fel két gyomorkorgás között a kérdést Ivan.

– Egy órája tömtél magadba egy fasírtos bagettet. Máris éhes vagy? – kérdezett vissza Maya, őszinte csodálkozással gyönyörű mélybarna szemeiben.

– Kisadag volt, és tudod, hogy még fejlődésben vagyok.

Ezt éppenséggel nem kellett nagyon bizonygatnia, Ivan akkor 192 centi magas volt, és látszott rajta, hogy a növekedési hormonjai mit sem veszítettek lendületükből. Ő volt a csapat legmagasabbika. Pótebédre vonatkozó javaslatára Aaron és King is határozott igennel felelt, majd Maya és Fred is ráállt a dologra, igaz, ők duplasajtos duplahúsos duplaszendvics helyett kímélő salátát kértek. Amíg várták az ételt, Fred pozitív gondolatokkal kezdte gyengíteni a társaságon általánosan eluralkodott letargiát.

– Szerintem nem kell feltétlenül a legrosszabb jövőképet festenünk magunk elé. Nem biztos, hogy mindennek vége lesz.

– Nem biztos, mert semmi sem biztos – jegyezte meg Ivan többet ígérő hangsúllyal, de a színpadias kezdés után ismét csak elhallgatott, nem úgy a gyomra, amely hangos kuruttyolással jelezte, hogy ő maga az éhhalál szélére sodródott.

– Csinálni kellene egy nagy dobást! Egy igazán nagyot, hogy azzal búcsúzzunk el a szolgálattól – vetette fel Aaron.

– Mire gondolsz? – kérdezte Maya szikrázó tekintettel. – Talán fedjük fel a kilétünket? Áruljuk el az elveinket? Csináljunk médiabohócot magunkból? Már így is üldöz minket egy firkász. Idézzek az interjújából?

– Köszi, mi is láttuk. Siwon csupán egy fogatlan oroszlán. Egyszer foglalkozott velünk, és semmi konkrétumot nem derített ki. Csak ködösít és fényévekre jár az igazságtól. Különben meg szerintem elég, ha magunknak bizonyítunk. Bármit meg tudunk csinálni, nem muszáj világgá kürtölnünk – vágott vissza a tőle megszokott magabiztossággal Aaron. Rendíthetetlen önbizalmát volt mire alapoznia. Izmos testéért, fekete hajáért, tengerkék szemeiért és filmsztáros arcberendezéséért bomlottak a lányok. Nem is kell ennél több egy tizenéves férfi egójának.

– Tudjátok, tőlem mennyi szervezést igényel, hogy apukám semmit se sejtsen abból, amit művelünk? Azt mondtam neki, hogy salsaklubba járok és mostanában erősen érdeklődik, mikor lesz valami nyilvános bemutató! – lobbant fel Maya.

– Majd mi táncolunk veled, ha akarod – bökte oda hanyagul, de belül igenis szorongva King.

– Kösz, inkább kihagyom. Azt hiszitek, már nem emlékszem arra, hogy a szalagavatón rojtosra tapostátok az új cipőmet?

– Ne próbálj meg ránk kenni mindent, amikor egész este azzal a köbgyökér Jimmy Ray-jel pörögtél. Kíváncsi lennék az IQ-jára, ő meg gondolom arra, hogy mi is az.

A gyenge fénynek köszönhetően nem látszott, hogy Aaron eközben elpirult.

– És, talán baj, hogy jól éreztem magam?

Igazából egyáltalán nem érezte jól magát Maya azzal a bájgúnárral, de jól esett neki, hogy húzhatta Aaront, mivel ő egy másik lánnyal volt elfoglalva azon az bálon.

A már-már civódássá fajult párbeszéd folytatásának az ételfutár érkezése vetett véget. Sorsolással döntötték el, hogy ki vegye át a csomagot. Fred vesztett, és úgy tett, mint aki messziről, a tisztás felől loholt volna, nem akarta felfedni a rejtekhelyet. A láthatóan teljesen kifulladt szállítóembernek rendes borravalót adott, mert a vállalt határidőn belül teljesítette a rendelést és nem mellékesen szinte „ajtóig” cipelte a küldeményét. Márpedig addig bő negyedmérföldes kaptató vezetett fel. Ó, ha Fred tudta volna, hogy kivel szemben bizonyította nagylelkűségét. Az uzsonnájukat nem más, mint a „Monyozó” adta a kezébe.

Siwon két fronton is hatásosan csillapította az emberek étvágyát. A pletykákra éhezőkét a lelelplezőblogjában közzétett értesüléseivel, míg az üres gyomrokat a Halló-Falóból rendelhető finomságokkal táplálta. Személyes megjelenésével sokaknak okozott örömet, hisz olyankor rendszerint ínycsiklandó illatot árasztó papírdobozokat tartott a kezében, oknyomozó tevékenységével ellenben nem aratott osztatlan sikert – legalábbis azok körében, akik után szimatolt.

– Jó étvágyat hozzá! – búcsúzott sietve az ellenség, akinek a Halló-Faló feliratú pólója szinte tocsogott az izzadságtól.

Az étvággyal, főleg Ivanéval nem is volt gond. A lakli szőke ragadozómód vetette magát a friss, zamatos szendvicsekre, de Aaront és Kinget sem kellett ösztökélni az evésre. Szinte habzsolták a „nap kedvencét”, alig törődtek a békésen eszegető Mayával és Freddel. Fred éppen fogyókúrázott, amivel mackós testalkata miatt elég gyakran próbálkozott. De ha már görög istentesttel nem, legalább átlagon felüli intelligenciával áldotta meg a sors. Filozófiát kellett beleszőnie a mondókájába, ha randizni akart egy lánnyal, de a szép szó többnyire megtette a hatását.

{1} A herocopter ránézésre közönséges helikopter, az Xt®eam légijárműve azonban a helikopter és a girokopter tulajdonságait egyesítette. A gép girokopter-üzemmódban előremenetben a hátsó légcsavar tolóereje által keltett légellenállás által pörgetett forgószárnyak révén repül, a felszállást és az egy helyben lebegést viszont a forgószárnyakhoz kapcsolt, üresjáratban generátorként működő villanymotor segítségével oldották meg.