Christa Wolf

Ki volt

Christa T.?

Regény

Fordította

Róna Ilona

fapadoskonyv.hu

Christa T. költött alak. Valódi azonban néhány naplóból vett idézet, vázlat, levél. Külsőségekben és apró részletekben nem érzem kötelezőnek, hogy ragaszkodjam a tényszerű valósághoz…

Képzeletből merítettem némely mellékszereplőket, valamint szituációkat is. Ha mégis valóságos élő személyekre vagy valóban megtörtént eseményekre emlékeztetnek, az a véletlen műve.

C. W.

Hogy is van ez:

Ahogy az ember önmagára ébred?

JOHANNES R. BECHER

Emlékezni, felidézni… Arról gondolkozni, hogyan lehet az ember igazán önmaga. Ezt írja ránk maradt naplójában meg itt-ott talált kéziratai lapjain, ezt olvasom ki a sorok között néhány leveléből. Ezekből tanultam meg, hogy el kell felednem minden emlékemet róla, Christa T.-ről. Az emlékek színe csal.

Törődjünk hát bele, hogy elveszítjük?

Mert úgy érzem, elenyészik. Nyugszik a falusi temetőben, homoktövisbokrok alatt, holtan a többi halott között. Hogy kerül ő oda? Fölötte egy méter föld meg a mecklenburgi égbolt, pacsirtaszó tavasszal, nyári zivatar, őszi viharok, havazás… Elenyészik. Nincs már füle, hogy panaszt hallgasson, se szeme könnyeket észrevenni, szája sincs, hogy szemrehányásokra megfeleljen. Panasz, könny, szemrehányás, mire való mindez? Örökre elnémítva már, keressünk vigaszt a feledésben, amit emlékezésnek szokás nevezni.

Mielőtt elfelednénk, azt bizonyítjuk, hogy nem is szorul védelemre. Ekkor aztán kifogásokhoz folyamodunk; mármint a feledésbe merülést illetően. Hiszen ő maga természetesen felejt vagy felejtett. Megfeledkezett magáról, rólunk, az égről meg a földről, esőről és hóról. Én azonban még mindig látom őt. Sőt ami még rosszabb: rendelkezem vele. Könnyedén magam elé idézhetem, amit élővel aligha tehetnék. Úgy mozog, ahogy óhajtom. Egyszerűen elém jön, igen, ezek az ő hosszú léptei, igen, az az ő lendületes járása, és tessék, bizonyítékul még a nagy piros-fehér labdája is itt van, ami után annyit futkosott a strandon. És nem holmi kísértet hangja az, amit hallok; semmi kétség, ő az. Christa T. Nevén szólítom esdekelve, meg hogy a magam kételyét eloszlassam, és most már tökéletesen megbizonyosodtam felőle. Azért mégis jól tudom közben: árnyfilm pereg előttem, mely igazi városok, tájak, lakószobák egykori képét vetíti le. Gyanús, nagyon gyanús, mitől is félek?

Mert ez a félelem egészen új dolog. Mintha ő halna meg újra, vagy én mulasztanék el valami nagyon fontosat… Most jut eszembe először, hogy a bennem élő képe a hosszú évek során mit sem változott, és már nem is remélhetek semmi változást. Senki és semmi a világon nem tehet olyat, amitől vastag szálú, sötét haja megőszülne, amint őszül az enyém. A szeme körül sem lesz új ránc. Idősebb nálam, mégis fiatalabb: harmincöt éves, szörnyen fiatal.

És most tudom: ez a búcsú. Forog az orsó, kötelességtudóan berreg, de nincs mit megvilágítani, egy lendülettel előtűnik a szalag csorba vége, utolsót fordul még, megakasztja a készüléket, és lelóg róla a film, lebegteti az enyhe szél, mert errefelé örökké fúj a szél.

Hát igen, a félelem.

Majdnem meghalt csakugyan. De maradjon inkább. Ez az a pillanat, amikor tovább kell éltetnem gondolatban, éljen és öregedjen éppúgy, mint mindenki más. A felületes gyász, a pontatlan emlékezet meg a tudás bizonytalansága folytán kezdett már elenyészni, ez érthető. Ha ráhagyták, akkor elment, mindig is így csinálta. Az utolsó pillanatban döbben rá az ember, hogy meg kell dolgozni érte.

De tagadhatatlan, van ebben az egészben valami kényszerűségféle. Kényszeríteni? Ugyan kit? Őt? És mire? Hogy maradjon?… De hagyjuk a kifogásokat.

Nem: inkább arra, hogy megismertesse magát velünk.

Csak azt ne állítsuk, hogy az ő kedvéért tesszük. Egyszer s mindenkorra tisztázzuk: neki semmi szüksége ránk. Szögezzük le, magunk miatt tesszük, mert úgy látszik, nekünk van szükségünk rá.

Utolsó levelemben, amit neki írtam… tudtam, ez lesz az utolsó, és én sosem tanultam, hogyan kell utolsó levelet írni, nem jutott eszembe okosabb, hát szemére hánytam, hogy menni akar vagy mennie kell. Bizonyára valamiképpen védekezni akartam, hogy el ne távolodjék. És szemére vetettem azt a pillanatot, melyet mindig ismeretségünk kezdőpontjának tartottam. Az első találkozásnak. Észrevette-e ezt a pillanatot, vagy azt, hogy mikor tűntem fel az életében, nem tudom. Erről nem beszéltünk soha.

1

Az a nap volt az, amikor először láttam őt trombitálni. Akkor már hónapok óta osztálytársunk lehetett. Nagyon jól ismertem már hosszú végtagjait, lendületes járását, meg az egyszerű, rövid hajfonatot, mely csak úgy lazán lógott hátul a nyakába, éppúgy ismertem, mint sötét, kissé érdes hangját és árnyalatnyi pöszeségét.

Mindezt már akkor láttuk és hallottuk, mikor először megjelent az osztályban, az első reggelen, különben nem is beszélnék róla. Az utolsó padban ült, és semmi jelét nem adta, hogy igyekeznék megismerkedni velünk. Igyekezetet egyébként semmi iránt nem árult el. Csak ült az utolsó padban, és nézett a tanárnőnkre, ugyanúgy: csöppet sem buzgólkodva, nem, éppenséggel nem, fogalmam sincs, másnak mondok-e ezzel valamit. Mert dacos sosem volt a tekintete. Bár lehetséges, hogy annak hatott a többi odaadó tekintet között, amire a tanárnő szoktatott bennünket, nyilván azért, mint ma már hiszem, mert nem talált egyebet, ami éltesse.

Nos, isten hozott közénk. Hogy hívják az új lányt? Nem állt fel. Érdes hangján, enyhén selypítve megmondta a nevét: Christa T. Lehetséges, hogy megrándította a szemöldökét, mikor a tanárnő letegezte? Abban a pillanatban rendreutasította volna.

Nos, honnan jött hát az új lány? Úgy, szóval nem a bombázott Ruhr-vidékről, nem is a romos Berlinből? Tehát Eichholzból… Jóságos ég! Igen, Friedeberg mellett. Mi harmincan, bennszülöttek, gondolatban megtettük az utat a kisvasúton, és elsoroltuk magunkban: Zechow, Zantoch, Zanzin, Friedeberg. Persze fölháborodva. Ez egy kis falusi tanítói házból bújt elő, innen ötven kilométernyiről, és ehhez ilyen tekintet! Hogyne, ha valakinek pár tucat füstölgő bányakémény áll a háta mögött, vagy legalábbis a Schlesischer Bahnhof meg a Kurfürstendamm, ahhoz illik… No de lucfenyő meg rekettye és seprűvirág, és ugyanaz a nyárszag, amitől mi egy életre megémelyedtünk, a széles pofacsontok, a barnás bőr, és mindehhez ez a modor?

Mit szóljon hozzá az ember?

Semmit. Igenis, éppenséggel semmit nem szóltam hozzá, csak unottan bámultam ki az ablakon, hadd lássa mindenki, akit érdekel a véleményem. Kint azt láttam, hogy a tornatanárnő rakja le a zászlócskákat az örökös labdajáték terepének kijelölésére. Ez még mindig jobb, mintha azt nézném végig, ahogy az az új lány bánik az osztályfőnöknőnkkel. Ahogy az orránál fogva vezeti. Ahogy képes színházat csinálni abból is, hogy kikérdezik, ez még csak rendben volna, de hogy még azt is ő akarta meghatározni, miről legyen szó. Már nem hittem a fülemnek: beszéljünk az erdőről. Odalent sípoltak és kezdődött a játék, de elfordítottam a fejemet az ablaktól, és csak ezt az új lányt bámultam. Nem tudja megmondani, melyik a legkedvesebb tantárgya, mert ő legszívesebben mindig csak az erdőt járná. Szépen végighallgatta a tanárnőt, figyelte, mikor adja be a derekát. Hát erre még nem volt példa!

Árulás lógott a levegőben. De ki az áruló, és kit árulnak el?

Hát igen, az osztály majd, mint rendesen, barátságába fogadja ezt az új lányt, ezt a Christa T.-t, az erdő szerelmesét. Én azonban elhúztam a számat: nem! Barátságról meg éppenséggel szó sem lehet. És egyáltalán, minek fogadnánk be? Menjen a fenébe.

Nehéz volna megmondani, miért jöttek mégis folyton hozzám, miért hordták nekem állandóan a híreket felőle. Hát aztán, feleltem minden mondat után, de azért mégis meghallgattam. Hogy egy évvel idősebb nálunk, mert középiskolából jött hozzánk, és osztályt kellett ismételnie. Hogy „penzióban” lakik a városban, és csak hétvégeken utazik haza. Na és? Hogy otthon Krischannak szólítják. Krischannak? Pontosan ez illik rá. Legyen Krischan.

Ettől fogva többnyire így emlegettem.

Igaz, nem törte magát, hogy befogadjuk. Bánta is ő, szívesen, nem szívesen vagy egyáltalán bevesszük-e. Nem „túlzottan” érdekeltük őt. Ez a kifejezés akkor jött divatba köztünk. Túlzottan udvariasnak se mondható, igaz? Na és, mondtam erre, és a levegőbe bámultam.

Miféle pimasz gőg szorult ebbe. Úgy látszik, elment az esze.

Nem kellettünk neki, ez volt az igazság. Jött és ment, nem érdekelte, mit fecsegnek.

Akkoriban már elég sokat tudtam róla. Azaz, ha sokat nem is, mint később kiderült, mégis eleget.

Hosszabbodtak a légiriadók, a zászlós díszfelvonulások viszont komorabbak és szegényesebbek lettek. Észre se vettük, máris november lett. Nagyon szürke hónap volt mindenesetre, tehát bizonyosan november. Értelmetlen hónap. Nekünk sem hozott semmit. Kis csapatokban vonultunk végig a városon. Lefújták a légiriadót, de már késő volt, hogy visszamenjünk az iskolába, hazamenni viszont még korán. Feladat, lecke már régen szóba sem került, de a nap se sütött soha; és egyáltalán, mi keresnivalónk nekünk a katonák, hadiözvegyek meg a légósok között? Vagy akár a parkban is, ahol bekerítették az őzrétet, de őz nem volt sehol, korcsolyázni sem szabad már.

Ki tiltotta meg? Senki. Miért néztünk hát össze?

Semmi okunk rá. Aki nem alussza ki magát, kísértetet lát vagy vél hallani.

Maradt hát a délutáni mozi. Az aranyváros. Tizennyolc éven felülieknek. Mint máskor is, Sybillához kellett folyamodnunk, hogy tűzze kontyba a haját, húzza fel a mamája magas sarkú, magas szárú cipőjét, erősen pirosítsa ki a száját, hogy legalább tizennyolc évesnek nézzék, meg bennünket is, hogy a jegyszedőnőt kijátszva, szépen bevonuljunk mögötte a helyünkre. Jó szót várt tőlünk, meg is kapta, sőt valósággal kedveskedtünk neki, de az új lányra, Christa T.-re, aki velünk volt, mivel éppúgy lehetett velünk, mint egyebütt, rá se hederített senki.

Ekkor kezdett el trombitálni vagy harsogni, hogy is mondjam, nincs is rá megfelelő szó. Erre emlékeztettem, azaz akartam emlékeztetni abban az utolsó levelemben, csakhogy ő nem olvasott már levelet: meghalt. Igaz, mindig is olyan nagyon hosszú volt, meg túl vékony is, csak a legutóbbi években nem, már a szülések után. Előrement, peckesen, végigvonult a járda menti lefolyó peremén, hirtelen mozdulattal a szájához emelt egy összesodort újságot, és kiadta azt a furcsa hangot: hooóhaahooó. Ilyesféleképpen hangzott. Szóval trombitált. A körletparancsnokság őrmestereinek meg altisztjeinek éppen valami szabadidejük volt, és fejüket csóválva néztek utána. No de ilyet, méghozzá lány: hát emberi hang ez? Látod, mire nem képes, súgta oda nekem az egyik osztálytársunk.

Hát láttam. Vigyorogtam is rajta, mint a többiek, bár tudtam, nem kellene. Mert azt a jelenetet én nem először éltem át, mint a többiek. Azon töprengtem, mikor lépkedhetett már így előttem, és megállapítottam, hogy nem volt előzménye ennek a jelenetnek. És valahogy mégis tudomásom volt róla. Nem, a trombitára igazán nem számítottam. Hazudnék, ha azt állítanám. De ami nincs az ember tudatában, azt nem is láthatja, az nyilvánvaló. Én pedig láttam. Látom még ma is, sőt csak most igazán. Jobban tudom, mennyi idejébe és milyen erőfeszítésébe kerül az embernek eltüntetnie azt a buta vigyort a képéről, és ma már meg is mosolyoghatom akkori türelmetlenségemet. Nem, soha többé nem kívántam volna megérni, hogy úgy álljak a park szélén, a bekerített őzrét előtt egy napsütés nélküli napon, és másvalaki fújja ki azt a hangot, eltöröl vele mindent, és a pillanat egy törtrészéig megemeli az eget is. De aztán még inkább éreztem, hogy a hang nyomasztóan visszazuhan a vállamra.

Mivel bírjam rá, hogy megforduljon utánam és észrevegyen? Igen, ez a kérdés. Friedeberg. Hiszen nagyon érdekelt Friedeberg környéke. Elsősorban egy Eichholz nevű falu. A falusi tanító háza az alacsony, mohos tetejével… Mindezt ma is éppoly kevéssé ismerem, mint akkoriban. Ha kirándultunk, nemigen jutottunk messzebbre Beyersdorfnál vagy Altensorgén túl, csak kétszer vállaltuk a kétórás utazást Berlinig, az állatkertig. Akkor még megvolt a várkastély; de később már azt se bántuk, hadd legyen, ki vállalkoznék ilyen hosszú utazásra a háború kellős közepén! De Christa T. utazgatott azért negyvennégy nyarán egy barátnőjével, akire nagyon féltékeny voltam, aki elvitte elhagyott berlini lakásukba, gyertyafénynél Beethovent játszott neki a szalonjukban, míg meg nem zavarta őket a légiriadó. Akkor eloltották a gyertyákat, és odaálltak az ablakba. Nem, ezt a magatartást nem lehet helyeselni, mindent a sorsra bízni, kockáztatni szerencsétlenséget, halált, barátságot. A várkastélyt különben sem láthatta már, legfeljebb a romjait, a zöld réztetejét. Legalábbis az én emlékezetemben egyéb sem maradt meg belőle.

Nem állítom, hogy máig is emlékszem rá, mit mesélt nekem akkoriban. Bizonyára olyasmit, hogy Friedeberg környékén sötétebbek az erdők meg több a madár, mint egyebütt, nyilván ilyeneket. Vagy hogy attól is több lesz, ha az ember név szerint ismeri valamennyit. Tudom is én! De ez minden.