Pünkösti Árpád

Kiválasztottak

FAPADOSKONYV.HU

Tartalom

Útjelzők

A választás

Ki röpül elöl

Honi próféták

Mondd meg, mikor választottak

Elnökcsinálók

Egyik végén be, a másikon ki

Fordulópontok

A moszkvai kabát

A maradékelv

Miért sír a baba?

Sok falu, egy nóta

Másnak muzsikálnak?

Vesztes győztesek

Fej és írás

Ki húzza el az abroszt?

Klikkek és kebelbeliek

Két dudás egy csárdában

Ki az erősebb?

Az elithez tartozni

Tablókép

Az ártatlanság elvesztése

Magányosan?

„Szakmai dolgokba ne avatkozzék”

A hátsó udvar

Az áldozat

Sertésgondozóból first lady?

Egy a kutya a farkával

„Gondjaimat nem viszem haza”

„Ne járunk össze senkivel”

Árva bazsi

Életutak

Virágos ág

A lépcsőzők

A szökellő

A visszatérő

Az „idegenek”

A vágóhíd

Árva babszem

Árva babszem

1

2

3

4

5

Hantalajság?

Minden megtörténhet?

Vasalt ruha mángorolva

Feddhetetlenség

Megint választás

A lelőtt elnök

Péter után János

„Ha újra kezdeném”

Szög a betonon

Sorpor

Édesanyámnak

Útjelzők

A téeszelnöki gárda csodálatos kakukktojás.

(DR. TUKACS BÉLA, NYUGDÍJAS ELNÖK)

– Mi voltunk az első nem kincstári gárda! – mondta az igazgatóválasztások elkezdésekor K., a volt téeszelnök. – Hosszú ideig a téesz volt az ország egyetlen szervezete, ahol a vezetés jobbára természetes szelekcióval alakult ki. Hallatlanul sok tehetséget emelt fel ez a rendszer. Ha Veres Péter vagy Erdei később születik, elnökké választják, talán Jack London sem fordít hátat a kommunista pártnak, hisz lám, érvényesülhet itt is a természetes kiválasztódás!

– Ne idealizáld őket – figyelmeztet I., aki elnök is volt, mielőtt tudományos kutató lett –, rengeteg becsületes, de kis képességű, és nagyon sok tanult, de emberekkel bánni nem tudó vagy jellemhibás vezető került a szövetkezetek élére, több szélhámost és diktátort is találhatsz közöttük.

Furcsa, de mindkettőjüknek igaza van. Jószerivel az sem állítható, hogy az a hibátlan ebben a gárdában, akit a tagság okos gyülekezete választott, és az a hibás – szélhámos, diktátor stb. –, akit valamiképp a „kincstár” segített az elnöki székbe. Annak ellenére sem ilyen egyszerű a helyzet, hogy a demokratikus választásnál és számonkérésnél jobb válogatási módszer nincs és nem is lesz. Ennyiben azért minden másnál jobb lehet vagy lehetett ez a vezetőgárda – legalábbis az adott szövetkezet számára.

Ez a fészekalja kakukktojás – már csupán ezerháromszáz elnök – talán az elit egyetlen szocializmus teremtette csoportja. Glóriájuk mégis tépett, hol ők a haza és a szocializmus megmentői, hol meg árulói. Egyszer a tagokkal – idősekkel, fiatalokkal –, sőt a városi munkások ellátásával – törődő grállovagok, máskor még a családjuktól is elszakadt, márkás kocsikon furikázó új földesurak.

Vajon miért épp egyszülöttjével vívódik ennyit a társadalom? Mert puszta létük is kihívás a dogmák ellen. Ha a társadalom egyedül sztálini rend szerint épülhet, akkor ez a gárda kakukktojás, ha más út is lehetséges, akkor nem az.

De valóban előzmény nélküli ez a gárda? Hát mi a különbség az intéző és a téeszelnök között, amikor mindkettő egy nagybirtok gazdálkodását irányítja? Csakhogy az elnök – ellentétben mindenki mással – egyszerre gazdasági és társadalmi vezető, választói nemcsak munkavállalók, hanem tulajdonosok is. Az intéző sosem volt társadalmi vezető, az igazgató is csak állása mellett lehet azzá. (Kiss Imre tépei elnök mondja: – Előfordult, hogy egy asszony a téesz kocsijában szült, amikor még nem volt másnak kocsija, de az a kocsi az övé is! Épült a parókia, ahhoz minden anyagot mi szállítottunk, és a törmeléket is mi vittük el, az övék a pap! A kultúrházba a lakodalmakhoz a lócától kezdve a járművekig mindenről nekünk kell gondoskodni. Nyolc éve meg tanácstagi csoportvezető is vagyok, mondhatnám, tanácselnök, és még inkább nekem passzolják a falu minden gondját-baját. A párttitkártól a papig, a szociális otthontól az italboltig, a postától a villanyhálózatig minden frásszal nekünk kell foglalkozni, minden az én asztalomra kerül.) Vagyis a jó elnöknek úgy kell éreznie faluja lélegzését, ahogy a reumás derék érzi az időjárást.

Az elnöki gárda a változó társadalom – és azon belül az elit – talán legváltozékonyabb része. Ezért mondható el róluk minden, és mindennek az ellenkezője is, ezért könnyű róluk írni, és ugyanakkor ijesztően nehéz, ezért kértem annyi mindenkitől tanácsot.

Donáth Ferenc hetvenen fölül is kérdezni szeretett, nem kinyilatkoztatni, mégis ő rakta hegytetőre a mércét, amikor mellékesen megjegyezte: – Nagy vállalkozás lenne, ha az elnöki sorsok tükröznék a magyar társadalom változását.

Donáth sorsáról jó lenne tudni, hogy saját változó nézetei, vagy inkább a vicinális politika tolatása, nekirugaszkodása juttatta az egymástól olyannyira távol eső Horthy, Rákosi és Kádár János nevével jelezhető korszakok mindegyikében börtönbe. Életének egyik csúcsán az MDP titkára volt, a másikon megírta az 1945-75 között gomolygó esztendők kristálytiszta agrártörténetét (Reform és forradalom, Bp. 1977). Szavának érvényessége van, még ha őt magát időközben el is temettük.

Márton János is bejárt sok keresztutat. Amikor Vas Zoltán mellett letette a titkárkodást, azt kapta útravalóul: „A legfontosabb dolog, hogy békét kössünk a paraszttal, hogy hogyan, nem tudom, de ezt kell tenni.” Volt az Országos Tervhivatal elnökhelyettese, ő is azok közé tartozott, akiket 1956 kora őszén órákon át kérdezgetett egy Jurij Andropov nevű budapesti nagykövet, hogy mi van itt a levegőben. Mártont Erdei halála után az Akadémia Agrárgazdasági Kutatóintézetének az élén lehetett találni 1986-ig, akkor a tehetetlenséget nem bírva nyugdíjba vonult. Tervemet hallva azon töprengett, nem lenne-e jobb csak volt elnökökről írnom, esetükben nem fenyegetne a veszély, hogy mire megjelennek netán magasztaló soraim, addigra az illető kegyvesztett lesz; különösen a sikeres téeszektől óv, mivel ezek jó része abból él, hogy elhalássza mások elől a pénzt.

– Az áldozatokból indulnék ki – mondta –, akiket gyarlóságuk, konfliktusuk megbuktatott, vagy a hatalom feláldozott. Húsz sors elég – minél szélesebb, annál felszínesebb –, ennyiben drámák és tragikomédiák is akadnak. A bukás nagyobb érdeklődést vált ki, tanulságosabb, mint a siker, pedig az alanyok tulajdonságai sok esetben ugyanazok: egyetlen sikeres ember sem hibátlan, egyetlen bukott sem érdemtelen. Nagyon tarka a bukott elnökök sorsa, épp ez adja történetük hitelét, érdekességét. Nálunk talán kegyetlenebb volt a kollektivizálás, mint a Szovjetunióban. Bár itt „csak” megalázták, meggyötörték a parasztot, de a két parasztság között évszázadnyi volt a különbség, Magyarországon nem feudális, hanem polgárosult volt a földdel bíró parasztság. A szövetkezetesítést többen – Donáth, Erdei, még a politikához nem, de a mezőgazdasághoz értő Nagy Imre is – próbálták magyarosítani, nem ment. Végül a sztálinizmussal mégis a mezőgazdaság szakított leginkább.

Erdei Ferenc már csak írásaival üzen, például így: „Egy leendő magyar szövetkezeti mozgalomnak... megingathatatlan csoporttudattal kell rendelkeznie, s kebelbeli vezetőkkel – húzom alá –, ha életképes akar lenni.” A szöveg kelt 1945-ben, amikor Rákosi Mátyás levélben utasította a Békés megyei titkárságot, hogy oszlassák fel a sarkadi szövetkezetet, mert előreszaladtak a fejlődésben...

Donganak bennem Donáth, Márton, Erdei szavai, közben azért sorsuk sem hagy nyugton. Vajon a társadalom forrongása és erényeik meg hibáik tették hullámvasútra az életüket, vagy inkább az, hogy a mezőgazdaságra voltak felfeszítve? Az a hátrány, amit nagyon erős túlzással és legalább annyi keserűséggel a néhai Fischer Ferenc, a neves belvárdgyulai elnök úgy fogalmazott: „Olyan parasztnak lenni, mint hajdan zsidónak.”

– Szeressük egymást, majd megleszünk: ilyen naivan fogtunk a szövetkezetekhez – mondja még e könyvre szóló javaslatom elfogadásakor, vagyis 1980-ban Szabó István (Nádudvar), akit rangjai helyett inkább csak úgy emlegetnek: az okos paraszt. – Marx, Engels, Trockij nem tudták a parasztságot belehelyezni a szocializmusba, Lenin az osztály rétegződéséről beszélt, de a nagyüzemről már óvatosan szólt: nagy tábla meg gép, tovább nem ment. Sztálin agrárpolitikájában elnök is volt, de az irányítást a gépállomások fiatal szakemberei végezték. Hogy a parasztságon belüli, a parasztság és a munkásság közötti ellentmondásokat a kommunista párt képes feloldani, abban a párt tagjaként sem voltam biztos. Végül ez a párt meg tudta szüntetni az alapvető ellentmondásokat. Gondolja végig; negyvenötben földet osztottunk, negyvennyolcban kollektivizáltunk, ötvenháromban szétment sok téesz, újból földet osztottunk, ötvenötben kollektivizáltunk, ötvenhatban osztottunk. Ez így ment tizennégy éven át, egészen ezerkilencszázhatvankettőig. A parasztság joggal hitte, ez folytatódik, és három esztendőn át tömegesen ki akart lépni. Már az iparszerű gazdálkodásnál tartunk, és ennek elterjedéséhez kell a leghosszabb idő. Az elnököknek most könnyebb, még ha nehezebb is – esküszöm, így mondja! –, mint amikor a tagsággal úgy kellett szedetni a répát, hogy ki akart lépni.

– A szövetkezeti mozgalom olyan virágot szagol, amilyet szakít – mondja Soós Gábor nyugdíjas államtitkár. – Minden időszaknak megvannak a maga elnökei. Kiválasztásuk az első időben nem pajzsra emelés volt, vállalkozó sem akadt mindenütt. Sok volt a forgács, sok parasztember is elhullott a „magyar csoda” születése során. Hosszú türelemmel kevesebb emberi, közösségi tragédiával mehetett volna mindez, ám itt a bukások is demokratikusabbak voltak.

Van már útjelzőm annyi, akár a sündisznón a tüske. Könnyen lehet, csak magam vérzem meg velük azáltal, hogy kritikusaimnak készen szállítom az érveket, ám én a saját ösvényem keresem. Botorkálás közben a sok is kevés, így amikor végképp nem láttam a fától az erdőt, fabrikáltam egy „félnapos” kérdőívet, és elküldtem ezer elnöknek, köztük nyugdíjasoknak is. Egy ideig a postás külön táskával hordta vissza őket. Először talán a harmadik héten érintetlenül hozta vissza az egyiket: „Mellékelten visszaküldöm a kérdőívet, szeretett férjem 1983. december 22-én elhunyt. Fülöp Istvánné, Kápolna.”

És aztán jött a többi is. Elkéstem.

Krupa János grófi komornyik harminckét éven át vezette a kerekegyházi Dózsa Népét – csak a temetőben értem utol. Sümegi János fárosza volt Szécsénynek, de a szövetkezeti mozgalomnak is, és a mámoros diadalok után egyszer csak nem választották meg! „Nem gondoltam, hogy ilyen munka után becsapják előttem az ajtót!” – magasodott utolsó közgyűlése fölé, mire lenn felállt egy sokkal kisebb emberke: „János bácsi, nem mi csaptuk be azt az ajtót, hanem maga!” Vajon hogy beszélt volna erről, ha találkozhatunk. Hát még a régebbiek! Bódizs Lajos (Cegléd) azért emlegeti például első elnökét, az ásotthalmi Benák Imrét, mert ő – mármint Bódizs, a szakember! – ettől az írástudatlan volt cselédtől tanulta meg az ötvenes évek gyalázatos esztendeiben, hogy a tagsággal törődni kell, hogy a gép csak egyik fele a gazdálkodásnak. Benák Imrét Szegeden úgy emlegetik, hogy elnökként is legszívesebben (?) mezítláb járt: beutazott a kisvasúttal a városba, és csak az állomáson lépett bele a kézben vitt papucsba. Az embertudó Benák jónak mondott szövetkezetet csinált azokban az években, nem csoda hát, hogy amikor verekedés miatt – ugyanis szeretett inni – három hónapra becsukták, Ásotthalomról vagy kétszáz aláírással nyomatékosított levelet küldtek Rákosinak, hogy elnöküket engedjék szabadon. S kiengedték. Jó lett volna ismerni az atkári Micsurin téesz Csajkával – azon esztendők tábori Mercedesével – „kitüntetett” elnökét, Virág Gergely bácsit. Mosolyogva mesélik, hogy amikor az átszervezés idején Dögei Imre földművelésügyi miniszter kedvenc teóriáját fejtegette az egri borkóstolón, hogy le kell rongyolni, el kell szegényíteni a parasztot, s akkor majd belép a szövetkezetbe, Gergely bácsi ott mindenki előtt gyöngéden rászólt: „Az anyád... Imre, inkább igyál, mint hülyeségeket beszélj!” Aztán ők ketten annyira hasonlatosan, mégis egészen másként léptek át a legeslegnagyobb mezőkre. Az átszervezés nagyján túl azt mondták, mégsem jó, ha a földművelésügyi miniszter parasztfaló, nagykövet lett hát Pekingben, ahol állítólag magától Mao elnöktől kért tanácsot a magyar „elhajlás” megfékezésére, végül még a párton is kívül került, vízügyi előadóként már „inkább ivott”, és ötvenkét évesen öngyilkos lett. A termelőszövetkezeti mozgalom nagykorúsításakor, a szövetségek 1967-es megalakulása idején Virág Gergely már nyugdíjas volt, azért a teszöv – a termelőszövetkezetek területi szövetsége – egri alakuló ülésére természetesen hivatalos volt. – Édes fiam, kisfiam! – ölelgette megáradva fiatalabb társait, de mire az elnökségbe invitálták volna, valamiképp elbóklászott a mezők felé, s a fontos esemény örömének áldott állapotában érte a szélütés. Állítólag csak két nap múlva találtak rá, s nemsoká meghalt.

Magony Imre kecskeméti teszövtitkár – már nyugdíjas – szobájában állt egy harminc centis szobrocska: csukafej szájában csukafej. Látva, hogy nézegetem, azt mondta: – Ezek vagyunk mi, a mezőgazdaság irányítói, akik infarktust okozunk az elnököknek, és akiknek infarktust okoznak az elnökök. Így esszük egymást.

Horváth Mihály (Orosháza) – vagy ahogy hajdan ismerték, Dózsa Miska – mikszáthi történetére Soós Gábor hívta fel a figyelmem:

– Dózsa Miska idején az erőfitogtatás volt a divat. Aratási bemutatón tikkadtunk a tarlón, víz nem volt, csak pálinka. No, majd az ebéd, vigasztaltuk magunkat, mert könyörtelenül minden vendégtől beszedetett harminc forint ebédpénzt. A szerfás istállót felmázoltatta, és legnagyobb megrökönyödésünkre puha, fehér kenyeret meg sót, pirospaprikát szolgáltatott fel a miniszternek is! Biztos volt, akinek a tréfa megfeküdte a gyomrát, pedig Miska hamarosan rikkantott, hogy hozzák a kaját. Aztán berúgott és letegezte Dögeit. A miniszter hiú is volt, leváltatta Miskát az elnökségből. Gádorosra került agronómusnak, később megjárta a börtönt is, most, úgy tudom, üveggyári munkás.

Lássuk.

A munkásruhás Horváth Mihályról, ahogy ül, is látni, szép szál ember, vékony szálú ősz haja, bajusza meg egyenesen elegánssá teszi: sugárzik belőle az erő. Amikor elmondom, hogy Dózsa Miskához jöttem, marni, rázni kezdi a hatalmas embert a sírás, majd a fogát összeszorítva feltápászkodik, és csoszogva nekivág a kredenchez vezető kétlépésnyi útnak. A fiókból hat orvosságosüveget szed elő, s a tablettákból akkurátusan egymás mellé rak egyet-egyet. Hatvanöt esztendős volna?

– Kanászkölök voltam, majd kisbéres, ezerkilencszázharmincötben bekerültem Bernardinelli Dzsidzsa üzemébe, a mai Barnevál akkor még ezé az olaszé volt. – Szaggatottan beszél, és mintha gombóc lenne a szájában, érzéseit nehezen tudja visszanyelni. – Bevonultam katonának, ezerkilencszáznegyvenöt augusztus huszonötödikén a szovjetek a Fehérvár melletti fogolytáborból hazazavartak bennünket. Meglett a nagy fölszabadulás, folyt az élet, forrongott a világ. Bokor Pista bátyám, a földmunkás-szakszervezet titkára karolt fel, elküldött DEFOSZ-iskolára. (Dolgozó Parasztok és Földmunkások Országos Szövetségének iskolája.) Ezerkilencszáznegyvenhatban Pista bátyám mondta, hogy szervezünk egy röpülőbizottságot. „Tudod, mi az?” Majd Pista bátyám megmagyarázza, és megyek, oszt csinálom.”Adok egy házszámot vagy nevet, aztán oda fogtok kimenni rendezkedni.” Hogyhogy? Nem vagyunk mi rendőrök? „Nem baj, amit mondok, úgy csináljátok!” Voltunk egypáran véresszájú kölkök – Csolpák János, Szabó; Jóska, Mórucz Jancsi –, ezekkel megalakítottuk a röpülőbizottságot. Jól van, mentünk a kulákokhoz, elvettük tőlük a földet, a gazdasági fölszerelést, szőröstül-bőröstül mindent.