Mark Twain

Koldus és királyfi

Elbeszélés

FORDÍTOTTA

Fái J. Béla

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Befejezés

A kegyelem…

…kétszer áldva van, –

Megáldja azt, ki ád, és azt, ki vesz;

Hatalmasokban leghatalmasabb,

Trónjában ülő fejedelmet ez

A koronánál inkább ékesít.

Velencei kalmár

Előszó

Elbeszélek egy történetet úgy, amint nekem beszélte valaki, ki az apjától hallotta, kire szintén az apjától, emerre pedig megint csak az apjától maradt – s így tovább, tovább hátrafelé háromszáz évig s még azon túl is – az apák fiuknak adván tovább s így őrizvén azt meg.

Lehet, hogy történelem, lehet, hogy csak rege, hagyomány. Lehet, hogy megtörtént, lehet, hogy nem történt – de megtörténhetett. Lehet, hogy régente a bölcsek és okosak elhitték; lehet, hogy csak a tanulatlanok és együgyűek szerették és hitték.

Első fejezet

A királyfi és a koldus születése

A régi London városában, a tizenhatodik század második negyedének egy őszi napján, fia született egy Canty nevű szegény családnak, amelynek éppen nem volt rá szüksége.

Ugyanezen a napon egy másik angol gyermek is született, egy Tudor nevű gazdag családban, amelynek nagyon is volt rá szüksége.

És szüksége volt rá egész Angliának is.

Az ország olyan régóta áhította már, és remélte, és kérte jövetelét az istentől, hogy most, midőn csakugyan eljött, a nép majdnem megbódult örömében.

Puszta ismerősök ölelgették, csókolgatták egymást. Mindenki ünnepet csapott, s főrendű és polgár, gazdag és szegény egyaránt lakmározott, táncolt és danolt s érzékenyedett el nagyon. S ez így tartott napokon és éjszakákon keresztül. Nappal London érdemes látvány volt; minden erkélyen és háztetőn vidám lobogók lengettek, s fényes menetek járták be az utcákat. Éjjel ismét érdemes látvány volt; minden utcasarkon hatalmas örömtüzek lobogtak, köröttük seregesen vigadván az éjjeli mulatozók.

Egész Angliában egyébről sem beszéltek, mint az újon szülött gyermekről, Tudor Edvárd walesi hercegről, ki selyembe-bársonyba pólyázva feküdt, nem is sejtve ezt a nagy hűhót, nem tudva, hogy fő-fő lordok és ladyk ápolják és őrködnek fölötte – és nem is törődve vele.

Ám a másik gyermekről, Tom Cantyról, ki szegényes rongyaiba volt takargatva, senki sem beszélt, hacsak az a koldus család nem, amelybe csak bajnak cseppent.

Második fejezet

Tom fiatalkora

Szökjünk át egypár éven.

London ezerötszáz éves volt és nagy város – abban az időben. Volt vagy százezer lakosa, sőt némelyek azt hiszik, hogy kétannyi. Utcái szűkek, görbék és piszkosak voltak, kivált azon a részen, ahol Tom Cantyék laktak, ami nem esett messzire a London Bridge-től.

A házak fából voltak, a második emelet kihajolván az első, s a harmadik kikönyökölvén a második fölött. Minél magasabbra nyúlt a ház, annál szélesebbre terpedt. Erős gerendák és szarufák szeszélyes összevisszasága volt valamennyi; a gerendák közei tartós anyaggal voltak kitöltve s gipsszel bevakolva; a szarufák vörösre, kékre vagy feketére voltak mázolva a tulajdonos ízlése szerint, mi a házaknak igen festői külsőt adott. Az ablakok kicsinyek voltak, apró ólmos üvegkarikákkal s kifelé nyílottak és sarkon jártak, mint az ajtók, holott manapság Londonban a legtöbb ablak felhúzós.

Az a ház, amelyben Tom apja lakott, egy ronda zsákutca fenekén állott, melynek Offal Court volt a neve. Kicsi volt, rozzant, düledékes, de teletömve ínséges, szegény családokkal.

Cantyék a harmadik emelet egyik szobájában laktak. A szülőknek az egyik szögletben volt valami vacok-féléjük; de Tom, meg az öreganyja, meg két testvérnénje: Bet és Nan, éppenséggel nem voltak helyhez kötve – övék volt az egész padló, s ott alhattak rajta, ahol nekik tetszett. Volt ugyan a szobában egy-két lepedődarab meg egy-két kötés ócska, piszkos szalma – de ezt nem lehetett ágynak nevezni, mert sohasem volt együtt; reggelenként összekotorták egy rakásra, s esténként aztán ki mit szedett ki belőle, azon hált.

Bet és Nan tizenöt évesek voltak – és ikrek. Jószívű leánykák, tisztátalanok, rongyosak és szörnyen tudatlanok. Az anyjuk éppen olyan volt. De az apjuk meg az öreganyjuk valóságos két ördög volt. Annyiszor itták le magokat, ahányszor csak lehetett, azután pedig marakodtak egymással vagy akárkivel, aki útjukba akadt. Folyvást szitkozódtak és káromkodtak, akár részeg, akár józan állapotban.

John Canty tolvaj volt, az anyja meg koldusasszony. A gyermekeket is koldusoknak nevelték, de tolvajokká nem bírták őket tenni.

A rút söpredék közt, mely a házban lakott, volt egy jó öreg pap is, kit a király rendeletére a többi papsággal együtt elkergettek a hivatalából, néhány fillérnyi fizetést hagyva meg neki. Ennek a papnak az volt a szokása, hogy alattomban félrevonta a házbeli gyermekeket, s jóra oktatta őket.

Andrew atya – ez volt a pap neve – Tomot megtanította írni, olvasni, sőt deákul is tanította – és ugyanígy tett volna a leányokkal is, csakhogy ezek nagyon féltek a többi társuk csúfolkodásától, akik nem szívelhették volna el bennük, hogy olyan nagyon kiművelődnek.

Amilyen valóságos kaptár volt a Cantyék háza, olyan volt az egész Offal Court. Részegség, dulakodás, izgágaság volt napirenden minden este, s csaknem egész éjjel is. Olyan közönséges dolog volt itt a betört fej, mint a korgó gyomor.

De a kis Tom azért nem volt boldogtalan. Nehéz sorban volt, de ő úgysem tudta, hogy mi az. Ahány fiút ismert, mind olyan sorban volt; így hát azt gondolta, hogy ez az igazi, jó világ. Ha este üres kézzel jött haza, tudta, hogy az apja összeszidja és megrakja, azután pedig az öreganyja veszi elő, s végzi el rajta kétszeresen ugyanezt; de azt is tudta, hogy éjszakának idején szegény beteges édesanyja lopva hozzá fog csúszni valami szegényes kis vakarékkal vagy kenyérhéjjal, amit a maga szájától elvont, ámbár az ura sokszor rajtakapta ezen az áruláson s kegyetlenül megverte érte.

Nem – Tom élete elég jól folyt, kivált nyáron. Éppen csak annyit koldult, hogy vihessen haza valamit, mert a koldulás ellen nagyon szigorú volt akkor a törvény s nagyon keserves a büntetés. Java idejét tehát arra fordította, hogy hallgatta a jó Andrew atya gyönyörű régi történeteit és meséit, óriásokról és tündérekről, törpékről és manókról, bűbájos kastélyokról, fényes pompájú királyokról és királyfiakról.

Lassankint tele lett a feje a feje ezekkel a csodálatos dolgokkal, és gyakorta, mikor éjjel a sötétben ott feküdt a vékony, szúrós szalmán, kifáradtan, éhesen, a veréstől sajgó testtel – elengedte a képzeletét, s kifestve maga előtt egy elkényeztetett királyfinak a pompás életét valami fejedelmi palotában: csakhamar elfeledte minden kínját, fájását.

Idővel aztán megszállotta egy vágy, amely éjjel-nappal kísértett lelkében: az, hogy tulajdon szemével lásson egy igazi királyfit. Mondta is egyszer a többi fiúnak; de ezek olyan kegyetlenül kicsúfolták és kikacagták érte, hogy azontúl magának tartotta az álmodozásait.

Gyakran olvasta a jó öreg pap ócska könyveit, s kérte, hogy magyarázza meg neki, ami bennük van. Az ábrándozás és olvasás lassanként bizonyos változásokat idézett elő benne. Az álmaiban látott alakok olyan szépek voltak, hogy rosszul kezdett neki esni kopott ruházata és mocskossága, s tisztaság és jobb ruha után vágyódott. Továbbra is eljátszott ugyan a sárban, s jól is érezte magát benne, de ahelyett, hogy puszta mulatságból pocskolt volna a Temzében, most már becsesebbnek is találta azt, mert megmosakodhatott benne és tisztább lett.

Tom mindig találhatott valami nézni valót a cheapside-i májusfa körül, s a vásárokon, s hellyel-közzel London többi lakosaival együtt katonai parádét is láthatta, mikor valami hírneves szerencsétlent, hajón vagy szárazon, a Towerbe szállítottak rabnak.

Egy nyári napon azt is látta, hogy szegény Askew Annát hogyan égették meg bitón három férfival együtt Smithfieldben, s hallotta egy volt püspöknek a hozzájuk intézett prédikációját, mely őt egyáltalában nem érdekelte.

Szóval, egészben véve Tom élete elég változatos és élvezetes volt.

A királyi módról való olvasgatása és álmodozása lassankint olyan erős hatással volt rá, hogy valósággal – és öntudatlanul – adni kezdte a királyfit. Beszéde és modora furcsamód szertartásos és udvarias lett – nagy álmélkodására és mulatságára az ismerőseinek.

De Tom befolyása most napról-napra öregbedett e fiatal nép közt, s idővel bámuló áhítattal tekintettek föl rá, mint valami felsőbb lényre. Olyan sokat tudott! S olyan csodálatos dolgokat tudott művelni és beszélni! S amellett olyan okos s bölcs volt!

Tom megjegyzéseit, Tom cselekedeteit tovább beszélték a fiúk az öregeiknek: s egyszer aztán ezek is beszélni kezdtek Tom Cantyról, s olybá tekintették, mint nagyon eszes és rendkívüli teremtést. Felnőtt emberek Tom elébe hozták az ügyes-bajos dolgaikat, s nem egyszer bámultak el ítéleteinek elmésségén és bölcsességén.

Valósággal hős lett mindenki előtt, aki ismerte, csak a saját családja előtt nem. Csak ez nem látott benne semmit

Tom nemsokára valóságos királyi udvart alkotott magának! Ő volt a királyfi; pajtásai voltak a testőrök, kamarások, lovászmesterek, lordok és udvarhölgyek, meg a királyi család tagjai.

A mondvacsinált királyfit mindennap nagy szertartással fogadták, melyet Tom a könyveiből szedegetett ki; a majmolt királyság fontos dolgait mindennap királyi tanácsban hányták-vetették meg, s ő majmolt fensége mindennap bocsátgatott ki fejedelmi rendeleteket képzelt hadseregéhez, tengerészetéhez és alkirályságaihoz.

Ezek után pedig Tom szépen elballagott a rongyaiban, összekoldulni egy pár fillért, rágicsálta a száraz kenyérhéjat, megkapta a szokott verést és szidást, s aztán elnyújtózott maréknyi rothadt szalmáján, s álmaiban folytatta hiú fenségességét.

És ez alatt napról-napra, hétről hétre erősbödött benne a vágy, hogy bár egyszer már igazi királyfit látna, úgy hogy végre minden más vágya ebbe az egybe, életének egyetlen szenvedélyébe olvadt össze.

Egy januári napon, rendes kolduló útján, szomorúan topogott alá s föl a Mincing Lane és Little East Cheap környékén, óráról-órára, mezítláb fagyoskodva, be-bepillantva a kifőző konyhák ablakain, sóváran nézve a rettenetes malacpástétomokat s egyéb irtóztató találmányokat, melyek ott ki voltak rakva – megannyi angyalnak való nyalánkság, már tudniillik csak a szagáról ítélve, mert akkora szerencséje sosem volt, hogy egyen is belőle.

Hideg, szitáló eső esett; homályos, borult nap volt. Tom olyan ázottan, fáradtan és éhesen ért haza estére, hogy apjának és öreganyjának lehetetlen volt észre nem venni sanyarú állapotát, mely meg is indította őket – már tudniillik a maguk módja szerint. Minélfogva derekasan eldöngették, s feküdni küldték.

A fájás meg az éhség, meg az épületben folyó szitkozódás és marakodás sokáig tartotta ébren a fiút; de végre gondolatai elszállottak messzire, az ábrándok országába, s úgy aludt el, a drágaköves, arany ékszeres kiskirályok társaságában, akik tágas palotákban lakoztak, cselédeik folyvást bókoltak előttük vagy parancsaikat teljesíteni szaladtak. És azután, mint rendesen, azt álmodta, hogy ő maga is olyan kiskirály.

Egész éjjel szünetlenül sugárzott rá királyi birodalmának dicsősége; fő-fő lordok és ladyk közt mozgott, ragyogó fényben, illatárt lehelve, édes zenén édelegve – itt egy mosollyal, amott királyi fejének egy bólintásával viszonozva a csillogó tömeg hajlongásait, amint útjában kétfelé vált előtte…

S mikor reggel fölébredt s meglátta maga körül a nyomorúságot, álmának megvolt rá a rendes hatása: ezerszerte élesebben tüntette föl előtte környezetének rondaságát.

S lett belőle keserűség, szívszaggatás, könnyhullatás.

Harmadik fejezet

Tom találkozik a királyfival

Tom éhesen kelt föl, s éhesen, de éjjeli álmainak tündéri pompájáról gondolkozva ment el hazulról. Ide-oda barangolt a városban, alig ügyelve arra, hogy merre megy, vagy mi történik körülötte. Az emberek meglökdösték, némelyik meg durván mordult rá – de az ábrándozó fiún ez mind kárba veszett.

Lassankint eljutott a Temple Barhoz. Ilyen messzire ebben az irányban még sohasem járt hazulról. Megállott s szétnézett egy pillanatig, s azután megint visszaesett képzelődésébe, s így ment tovább, kívül a város falain.

A Strand Street akkor már megszűnt országút lenni, s utcának nézte magát, ámbár még nagyon rendezetlen volt; mert jóllehet az egyik oldala meglehetősen tömör házsorból állott, a másik oldalon szétszórva állott egy pár nagy épület: gazdag főurak palotái, terjedelmes, szép telkekkel, melyek most már tökéletesen be vannak építve kővel és téglával.

Tom csakhamar elérte az akkor Charing-falvát, s itt megpihent; azután tovább ballagott egy csöndes, kies úton, elhaladt a nagy bíbornok pompás palotája előtt, s egy sokkal hatalmasabb s fenségesebb palota – a Westminster felé tartott.

Ámulva nézte az óriási épülethalmazt, a messze elnyúló szárnyakat, a komor bástyafalakat és tornyocskákat, a rengeteg kőkaput, aranyos rácsaival, pompás díszítményeivel, miket hatalmas gránitoroszlánok s az angol királyi méltóság egyéb jelvényei képeztek.

Teljesülni fog-e végre lelkének egyetlen vágya?

Ez valósággal királyi palota. Nem remélheti-e, hogy most csakugyan fog látni királyfit, igazi, húsból és vérből való királyfit – ha az isten is úgy akarja?

Az aranyozott rácsos kapu két felén egy-egy eleven szobor állt, vagyis sugár, szálas, mozdulatlan katona, tetőtől talpig fényes acélfegyverzetben. Tisztes távolban nagyszámú falusi és városi nép álldogált, lesve a véletlent, mikor valami királyi pompát lehetne megpillantani.

Fényes hintók – bennük fényes urak s kívül fényes szolgák – jöttek-mentek több más nagy kapun, melyek a királyi kerítésből nyíltak.

Szegény kis Tom, a maga rongyaiban, közelebb húzódott, s lassan és félénken haladt el az őrök előtt, dobogó szívvel és éledő reménnyel – midőn egyszerre az aranyos rácson keresztül olyan látvány tűnt szemébe, hogy örömében majdnem elkiáltotta magát.

Csinos, barna képű, szabad levegőn való gyakorlatoktól kipirult arcú fiút látott, kinek a ruhája selyemből és bársonyból volt, s csak úgy csillogott a drágakövektől; csípőjén drágakővel kirakott kis kard és tőr; lábán piros sarkú takaros kis saru; a fején pedig gyönyörű piros süveg lehajló tollakkal, melyek szikrázó ékkővel voltak odaerősítve.

Közelében fényes urak állottak – nyilván a szolgái.

Oh, ez már csakugyan királyfi volt – eleven királyfi, igazi királyfi –, szó sincs róla, hogy az nem lett volna, s a koldusfiú szívbeli imádsága végre meghallgattatott.

Tomnak az izgatottságtól sebesen, zihálva járt a lélegzete, a szeme pedig csakúgy dülledt a csodálkozástól és gyönyörűségtől. Lelkének most már csak egy vágya volt: közelébe jutni a királyfinak, hogy amúgy igazában fölfalhassa a szemével.

S mielőtt maga is tudta volna, hogy mit csinál, a képe már ott volt a kapurácson. A másik pillanatban az egyik katona durván elrántotta, s közéje penderítette a bámészkodó falusi suhancok és londoni semmittevők tömegének.

– Vigyázz, te koldus ivadék! – mondta a katona.

A sokaság csúfondárosan kacagott; de a kis királyfi felháborodástól lángoló arccal és villámló szemekkel ugrott a kapuhoz s kiáltott:

– Hogy mersz így bánni egy szegény fiúval? Hogy mered ezt tenni az én királyi atyám legutolsó alattvalójával? Nyisd ki a kaput és bocsásd be!

Láttátok volna csak, mint kapta le a fejéről az ingatag néptömegben mindenki a kalapot. Hallottátok volna csak, mint éljeneztek és kiáltották:

– Soká éljen a walesi herceg!

A katonák tisztelegtek az alabárdjaikkal, kinyitották a kaput, és még egyszer tisztelegtek, amint az Ínség hercege a maga rongyaiban bement, hogy kezet fogjon a Bőség hercegével.

Tudor Edvárd pedig mondta:

– Fáradtnak és éhesnek látszol; bántottak is. Gyere velem.

Fél tucat szolga ugrott elő, hogy – nem tudom, mit csináljon, de egy igazi királyi kézlejtés félrehárította őket, s azon a helyen maradtak, ahol állottak, mint megannyi kőbálvány.

Edvárd bevezette Tomot a palota egy pompás szobájába, melyet ő a maga kabinetjének nevezett. Parancsára olyan lakomát hoztak be, amilyet Tom sohasem látott még – hacsak a könyveiben nem.

A királyfi, fejedelmi tapintattal és finomsággal, kiküldte a szolgákat, hogy bírálgató jelenlétükkel ne zavarják szerény vendégét. Azután leült melléje s kérdéseket intézett hozzá, mialatt Tom evett.

– Mi a neved, fiú?

– Tom Canty, szolgálatodra, Sir.

– Furcsa név. Hol laksz?

– A városban, Sir. Offal Courtban, a Pudding Lane végén.

– Offal Court! Ez is furcsa név. Vannak szüleid?

– Igenis szolgálatodra, Sir, meg öreganyám is, de ezt – isten bocsássa bűnömet – nemigen szeretem; két ikertestvérem is van: Nan meg Bet.

– Úgy látom, az öreganyád nem nagyon nyájas hozzád.

– Tisztesség ne essék, máshoz sem igen az. Gonosz szíve van, s rosszat művel örökké.

– Rosszul bánik veled?

– Van idő, mikor pihenteti a kezét: ha alszik, vagy ha nagyon sokat ivott; de mikor a feje megint kitisztul, kipótolja rajtam a verést.

A kis királyfi szemei szikráztak. Fölkiáltott:

– Mit! Verést?

– Verést ám, szolgálatodra, Sir.

– Verést! – holott olyan gyönge és kicsi vagy. Hallod-e, még ma elhurcoltatom a Towerbe. Felséges atyám, a király…

– Kegyes engedelmeddel, Sir, ne feledd alacsony származását. A Tower csak a főurak börtöne.

– Igaz. Ez nem is jutott eszembe. De majd gondolkozom illő büntetésén. És atyád nyájas hozzád?

– Az is csak olyan, Sir, mint öreganyó.

– Az apák talán egyformák. Az enyém sem báránytermészetű. Súlyos keze van, de engem kímél – ámbátor a nyelvével nem mindig. Hát anyád miképpen bánik veled?

– Jó lélek ő, Sir; sem szóval, sem kézzel nem bánt. És Nan meg Bet szakasztott olyanok.

– Mennyi idősek?

– Tizenöt évesek, szolgálatodra, Sir.

– Lady Elizabeth, az én édes testvérem, tizennégy, Lady Jane Grey pedig, az unokatestvérem, egyidős velem; de a másik testvérem, Lady Mary, aki olyan komor nézésű… Nézd csak, megtiltják-e a te testvéreid a cselédeiknek a mosolygást, mivelhogy ez bűn, mely a lelket megrontja?

– Ők, Sir? Azt gondolod, hogy nekik még cselédjük is van?

A kis királyfi komolyan nézett egy pillanatig a kis koldusra s azután mondta:

– És ugyan miért nincs? Ki vetkőzteti le este? Ki öltözteti reggel?

– Senki, Sir. Azt akarnád, hogy levessék a ruhájukat, s anélkül aludjanak, mint a barmok?

– A ruhájukat! Hát csak egy van?

– Oh, kegyelmes jó uram, mire volna több? Hiszen nincs mindeniknek két teste!

– Valóban jeles gondolat! Bocsáss meg, jó fiú, önkénytelen nevettem. De ne félj, jó Nanodnak és Betednek lesz ruházata és cselédsége elegendő, mégpedig mihamarabb. Hamarosan gondoskodni fogok róla. Kérlek, ne köszönd, semmi az. Jól beszélsz, fiú, és kellemesen. Tanult fiú vagy?

– Nem tudom, Sir, az vagyok-e vagy nem. A jó pap, kit Andrew atyának szólítunk, kegyességből oktatott a könyveiből.

– Tudsz deákul?

– Azt tartom, Sir, keveset.

– Tanuld meg, fiú. Eleinte nehéz. A görög még nehezebb. De sem ez, sem más nyelvek nem nehezek a Lady Elizabethnek és unokatestvéremnek. Hallanád csak, hogy tudják ezek a ladyk! De beszélj nekem Offal Courtról. Kellemes ott az élet?

– Valóban az, Sir, kivévén, ha éhes az ember. Vannak Paprika Jancsik, meg majmok – oh, olyan furcsa kis teremtések, meg milyen szépen vannak öltöztetve! – aztán vannak játékok, amiben azok, akik játszanak, addig kiabálnak és tusakodnak, amíg mind meg nincs ölve – olyan szép látni, s csak egy fillérbe kerül – ámbár tisztesség ne essék, vajmi nehéz a fillért megszerezni.