KARINTHY FRIGYES

KÖTÉLTÁNC

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

I.

A pilóta megfordult ülésében és visszanézett. Észak felől, ahonnan a szél fújt, még ott voltak a fekete felhők, az ismerős messzi táj, de most leereszkedtek a láthatárra, mintha elfáradtak volna. Az orgonaszót már nem hallotta. Fáradtságot érzett, de nyugodt volt. Ekkor egy pillanatra eleresztette a kormányrúd fogantyúját – a madár halkan siklott előre, ereszkedni kezdett.

A pilóta most lehajolt. Lábai előtt, kiterítve ott feküdt a fehér selyembe göngyölt test, mint valami selyemgubó, elvékonyodva egyik végén. Óvatosan fejtette le a fejről a selymet: az arc szabaddá vált. Fehér volt és nyugodt a szép vonalú száj: ugyanaz a kifejezés rajta, nyugodt szomorúság, és mintha valamire figyelne. Mert csak a száj figyelt, a szemek csukva voltak – a szép, mély bársonyszemek csukva voltak, és fölöttük kissé kérdőre emelve a szemöldökök vékony és komoly íve. Ilyen volt a falfehér arc – ilyen volt, és a pilóta lehajolt fölébe. Megcsókolta a két csukott szemét – habozott, de a száját már nem merte megcsókolni. Az arc nem mozdult a csókra, tovább figyelt a száj, és a kérdező szemöldök tovább kérdezte némán és komolyan: nos, mi lesz hát? és a közönyös, figyelő száj tovább is ennyit felelt csak: nem értelek.

A pilóta visszagöngyölte selyemgubójába a holttestet, lábai elé eresztette vissza, és megragadta a kormányfogantyút. A madár farka szisszenve lecsapódott, emelkedett a váz, és nekifeszült a szélnek.

Most figyelni kezdett. Határozottan jól érezte magát. Ebben a magasságban igazán jó volt: a felhők nem takartak el semmit, láthatta maga alatt a kígyózva csillogó folyókat, a ferdén elcsapó mezőket, egyre élesebben az utak és ösvények kemény vonalát. És zajt még nem lehetett hallani sehonnan, pedig már mozgott odalent valami, a halódó délután verőfényében, egy-egy fekete pont, kínlódva, a mezőn keresztül. Egy erdő fölött átsuhant a madár árnyéka, keresztülsiklott az úton, és beléveszett valami tó kék ragyogásába.

Igen, határozottan jól érezte magát. Figyelni kezdett, egész felsőtestével kihajolt az ülésből, és lefelé bámult. És apró, ámuló és boldog kiáltások tolakodtak elé a csöndből, abból a szörnyű csöndből, amiről azt hitte már, hogy csak ordítás törhet fel belőle, ha egyszer megszakad. Apró kiáltásokkal üdvözölte az első házat, amit meglátott, valami töltésféle mögött bukkant fel, ahol sínek és hidak kereszteződtek. Kiáltott örömében és csodálkozásában, és észre se vette, hogy fölötte a szürke harang is csodálkozva és hidegen bámult le rá, ugyanolyan hidegen és kérdően és kérlelhetetlenül, mint a hideg, fehér száj és lecsukott szemek, és felvont szemöldökkel ugyanúgy kérdezte: nos, mi az? minek örülsz? nem értelek.

De ő már nem fordult a szürke harang felé, és vissza se fordult immár a fekete felhőgomolyok felé, ahonnan a szél fújt, halkan, csodálkozva nevetni kezdett, csak úgy magában, kihajolt az ülésből, és csukott szájjal, ravaszul, furcsán, befelé nevetett és ez is volt aztán az első hang, ami a fülét megütötte, ez a félszeg, komikus, gyermekes nevetés: mint mikor a pár hónapos csecsemő először ad hangot, felébredvén bölcsőjében s rögtön utána maga is meglepetve elhallgat és figyel, hogy honnan jön a hang, figyel és mozgatja a száját s nem tudja, hogy ketten figyelnek, ő, és könnyező, nevető szemekkel az édesanya, ujját szájára téve: „pszt, hallottad? a kicsike nevetett!”

De ő egyedül volt, és a szürke harang feje fölött és mögötte a fekete felhők némák maradtak, és nem örültek ennek a nevetésnek, és lábainál a selyembe göngyölt test hidegen és közönyösen hallgatott. Percre nyitva maradt a szája, aztán vállat vont. Karja megrándult, s megrándította a fogantyút, oldalt billent a madár, a kinyújtott szárnyak vonala mereven elferdült, s szinte karcolta a levegőt, mint valami éles kés, amint hirtelen belehasít. A drótok sivítottak, duzzadt a megfeszült vitorla. És most kanyargó körökben siklani kezdett a madár, ringott és lebegett lefelé, most annyi volt csak, mint egy ablakból kifújt papírszeletke. És a pilóta eleresztette a fogantyút, ölbe tette kezét, és halkan fütyörészni kezdett.

Egymás után bukkantak fel a valóság apró csodái. Mező, keresztül-kasul vonalazva, töltés, vasúti híd. Porfelhő a szekér nyomában. Őrház, mögötte virágos kert. Sziklás domboldal, tetején régi kaszárnya. Aztán házak és utcák – házak és utcák. Messzebb torony és kupola, de ez már szürke ködben: a város. És ez már hang volt: valami halk csilingelés, tompa búgás, egyforma, lüktető zúgás, halkan erősödő. És a házak falát, ami megvilágította, ez már nem a kegyetlen északi fény volt, ama hideg fény, mely összeköti a pólusokat. Behunyta, meg újra kinyitotta a szemét, mikor behunyta, még az a vörös fény volt benne, mely odakint izzott az űrben, betegen és reménytelenül – forrástalan fény, süket és didergő –, de mikor kinyitotta megint, egy ablak csillogó felületén meglátta a mosolygó Napot. Ó, milyen ismerős, boldog, gyermekesen szép és gyöngéd volt így, messziről nézve, a tüzes, sárga golyó, s milyen jó volt elfelejteni ezer mérföldes kitöréseit, a szörnyű lángoszlopokat, amint visszahullanak hánykolódó testére, tüzes gázoknak, fortyogó lávaszuroknak erre a tébolyító tömegére, melynek tátongó repedésein feketén vigyorgott elő a céltalanság és a pokol.

Igen, ez a Nap volt, amott a láthatár felé, lebukóban.

Előbb az egyik kerék ért földet, a másik pörögve hadarta a levegőt, aztán megállt. Az egyik szárny, oldalt billenve, pillanatra füveket súrolt. Aztán állt az egész.

A pilóta kiugrott az ülésből. Körülnézett. A domboldal közelében volt, innen a kaszárnya alját láthatta csak és oldalt a sötét barlangot, amit már a magasban kiszemelt magának.

Éppen csak a sapkáját simította félre, s levette szemüvegét, bedobta az ülésbe. Aztán haladék nélkül megindult a barlang felé. Letaposott homoktorlasz állta el útját: lehajolt, figyelmesen nézte, még föl is emelt belőle egy marékkal. Aztán beljebb került, tapogatózott a falakon. Betekintett, megtalálta, amire számított. Visszafordult, a madárhoz sietett. Ott állt a madár, még pihegett benne a dugattyú egyre csöndesebben. A nagy lendítőkereket leszerelte, szíjat erősített a tengelyre, és a szíj két végét dereka köré kötötte. És nekifeszülve húzni kezdte maga után a madarat, a nehéz kerekek csikorogva szikrát vetettek egy-egy élesebb kavicson. Haja lobogott a szélben, piros lett az erőlködéstől: verítékcsöppek harmatoztak ki homlokán. A barlang szájában furcsa küzdelem indult meg ember és madár közt: messziről ha ki látja, úgy vélte volna, fekete hangya viaskodik elejtett pillangó tetemével, hogy becipelje a föld alá. A szárnyak alá bújt, hol itt emelintett egyet, hol ott fordított rajta, lihegve kapaszkodott a visszaguruló kerekekbe, eltűnt percekre a váz alatt, ilyenkor a madár mintha egyedül erőlködött volna, hogy bejusson.

Végre a hangya győzött: a pillangó felemelkedett a nyílás magasságába, s egy erőteljes rántással eltűnt a napvilágról.

Hátul, a barlang mélye elszűkült, aztán megint kiöblösödött. Ide vontatta terhét a pilóta: a föld alatti csarnok éppen elég széles volt, hogy befogadja. Már odabent volt; a szűkület nyílását kellett még csak elzárni. Homokból és gallyakból készített torlaszt, elfödte az egészet, mint ahogy a darazsak szokták, télire eltett zsákmányukat, a tarka döglegyet befödni, hogy zümmögve szálljanak tovább.

Eltűnt a madár, a pilóta megtörölte homlokát. Kijött a barlangból, körülnézett, és zavartan mosolygott. Végigtapogatta ruháját, csizmáiról leverte a port. Még aggódott… vissza-visszatekintett még pillanatra a barlang fekete odvába… leült egy percre, mint aki őrködni akarna.

Aztán mégis, tétovázva megindult az ismeretlen város felé.

II.

Hónapokkal később, mikor a „botrány” első hullámai elsimultak, valahol, a város másik végében így mesélte el Olga ennek az estének emlékét. És míg mesélte, néha idegesen rángatta a vállát, és egy-egy szónál szinte vonakodva és kelletlen arccal próbálta elnyomni furcsa izgatottságát.

Valahogy így volt, bánom is én. Tudjátok, milyen nő az Erna. Kijelentem különben, hogy Ernát én nem gyűlölöm, ahogy ő mondja – biztosan tudom, hogy ilyeneket beszél –, ha gyűlölném, nem lettem volna annyit vele. Akkor nem is lettünk volna barátnők, már az iskolában. Sőt, nagyon tudom élvezni Ernát, mert lehet vele mulatni, jó ötletei voltak, és sokat röhögtünk. És hát szép nő az Erna, és én szeretem a szép nőket. Csak egy dolog miatt nem szerettem az Ernát, és tanúim vannak rá, hogy emiatt már az iskolában nem szerettem – a „titokzatos pofa” miatt, ahogy én elneveztem. Mert neki van egy „titokzatos pofá”-ja, és ha ezt felteszi, néha egy percre, néha napokra, akkor pofon tudnám vágni. És tudom, hogy neki mindig voltak is titokzatos dolgai… ezek miatt is gyű… ezek miatt se szerettem.

De én különben szerettem mindig az Ernát, nekem beszélhettek róla, amit akartok, már az iskolában, tudjátok, hogy nem vagyok egy moralista. Mert nagyon lehet mulatni vele, és azon a délután is sokat röhögtünk. Hát valahogy így volt. Szegény Károly elutazott valami kongresszusra, és hogy csak másnap este jön haza. Nahát, az Erna telefonált nekem, hogy jöjjek át, egész egyedül van, és szeretne otthon maradni. Át is mentem, és hozattunk teát meg parfait-t, meg szendvicseket, és nagyszerűen mulattunk kettesben. Erna őrült kedvében volt, és talán még soha nem beszéltünk és röhögtünk össze annyi marhaságot. Nagyon jóba voltunk, még csókolóztunk is, és a nagy pamlagon henteregtünk. De aztán nagyon összevesztünk, valamin… várjatok csak, tudom már. Én panaszkodtam, hogy egy magunkfajta, úgynevezett „úrinő”-nek, ha olyan kevés pénzünk van, mint a mi férjeinknek, tulajdonképpen, milyen unalmas az élete… és hogy milyen más a férfiaknak, mindenhová elmehetnek, világot látnak, annyi sok emberrel meg nagyvilági nőkkel összejönnek, és szóval, hogy az milyen más és érdekesebb, mint nekünk. De az Erna erre valami szamárságot mondott, hogy nincs az a férfi a világon, még Napóleon se, akivel cserélne, te marha, mondtam is kezdtem neki magyarázni Napóleont, hogy az aztán a teteje mindennek, az egész világon otthon volt, mert övé volt a világ, képzeld el, ha te akárhová mennél, mindenütt azt tehetnéd, amit akarsz, a legnagyobb hatalom. Erre az Erna olyasmit felelt, de már akkor felvette a titokzatos pofát, és én ingerült lettem, hogy Napóleon egész életében szaladgált, és törte magát, és ette a fene, és nem lehet tudni, miért… vagy ilyesmit. Azt elhiszem, mondtam én, te pedig itthon ülsz, és várod a Károlyt, ezt lehet tudni. Erre megint röhögtünk, de már elromlott a hangulat. Erna szórakozott volt, és később még egyszer visszatért Napóleonra, olyasmit felelt, hogy ha ő Josephine lett volna, nem hagyta volna megcsókolni a kezét Napóleontól, csak egyszer nem hagyta volna, és akkor minden egész másképpen lett volna, lehet, hogy nem is ment volna el sehova, hanem talán ott marad, vagy főbe lövi magát, vagy ilyesmi. Nahát, aztán bebizonyítottam neki, hogy milyen buta, és szokása szerint, miután nem tudott felelni, egészen máshonnan kezdte megint, hogy őt az egész Napóleon nem is érdekli, mert az már volt, és azon úgyse lehet változtatni, tehát az nem érdekes. Hát ami már volt, az nem érdekes, mondtam neki, szóval az egész történelem és minden és a mi egész életünk és minden, ami történt eddig a világon, az nem érdekes, mondtam én. Nem is, mondta az Erna, mert most már szemtelen volt, mert hiszen minden úgy történt, ahogy történt, nem másképpen, és ebben semmi csoda nincsen, mindent lehet tudni az előzményből, ez nagyon unalmas, és ha ő mindent előre tudna, akármilyen szép lenne, például, ha milliomosok lennének is, ő meghalna unalmában. Hát akkor mi a csoda, mondtam én, mire ő már egészen titokzatos pofa lett, hogy aszongya, az a csoda, ami éppen akkor van, mikor gondol rá az ember, szóval, valami váratlan, akármilyen kicsi dolog, például, hogy ő odanéz a falra, és azt gondolja, hogy ott most másszon egy légy, és akkor egyszerre, azért, mert gondolta, csakugyan mászott ott egy légy, hát az nagyobb és izgatóbb és mámorítóbb és csodálatosabb dolog, mint minden, ami eddig volt a világon. Szóval, a csoda az, ami éppen akkor van, és váratlanul van, és nem lehet tudni előre, na, mondtam, szóval megint a kaland, amitől elájultál egész életedben, már az iskolában, neked mindig kalandjaid voltak. Voltak is, mondta, és egész furcsán nézett rám, és legyenek is! mondta és én már nagyon kezdtem utálni, és akkor talán végre megmondom neki a véleményemet, mert már meg volt fogalmazva bennem, hogy ezeket a titokzatos és émelygős dolgokat hagyja abba, mert ezek miatt van neki rossz híre, pedig én tudom, hogy ő nem rossz nő, csak szeretne lenni, de ha megpukkad, se rossz nő, ezt akartam mondani, de valami miatt nem lehetett, várjatok csak, tudom már, mikor azt mondta, hogy legyenek is, valami miatt az ablakhoz mentünk, igen, valami berregés volt, és egy repülőgép ment a ház fölött, nagyon magasan, azt néztük egy darabig, és amiatt elfelejtettem, amit mondani akartam, mert néztük egy darabig, és aztán arról kezdtünk beszélni, hogy ki lehet benne, mert már régen nem járt errefelé repülőgép. Én azt mondtam, biztos, valami katonatiszt, de az Erna okoskodott, hogy talán nem is repülőgép, hanem valami madár, mert nagyon magasan volt, és már sötétedett akkor, hogyne, mondtam, jómadár lehet, ezen röhögtünk és találgattuk, milyen madár? Erna azt mondta, hattyú, talán az a Léda-féle, mondtam én, Erna pedig csak bólintott, mintha ő is arra gondolt volna, és egész bolond lett, a pamlaghoz szaladt, és eljátszotta nekem, hogy milyennek képzeli Lédát, nyújtózkodott és vonaglott és összezsugorodott a díványon, már megint nagyon kezdtem utálni, de az igaz, hogy nagyon szép volt akkor a dög, a félhomályban, a tágra nyílt, fekete szemével és a hosszú karjával és lábával, ahogy ölelgette a semmit, és hátrahanyatlott, és lefelé tologatta valaminek, valami állatnak a fejét, na, szóval, megint egészen bolondok lettünk, nevettünk és ugráltunk, és nekem az a bolond ötletem támadt, hogy most valami viccet kellene csinálni, valami világraszóló neveletlenséget, valami furcsát, mire az Erna nyugodtan felült, és azt mondta, várj, ha csak az kell, mindjárt csinálok. És kiment az erkélyre.

Hát így kezdődött. Hogy hogy csinálta, még ma se tudom egészen pontosan. A véletlen is szerepet játszott, annyi bizonyos, és valószínű, hogy nem is ő, az Erna kezdte, nem ő szólította meg, hanem talán egyszerre szóltak. Erna csak kiment az erkélyre, és már a következő pillanatban csak hallom, hogy beszél valakivel, az ő gyors, nyugodt, kicsit elbizakodott modorában. És utána visszajött, és ezt mondta nekem, na, megvan a vicc, mindjárt jön egy vendég, egy vadidegen. Micsoda, mondom én, megőrültél? Dehogy, mondja ő, te akartál viccet, hát az első embert, aki elment az erkély előtt, megszólítottam, hogy szereti-e az áfonyás szendvicset? Azt mondta, nem evett még, mondtam neki, jöjjön be, itt kaphat, azt mondta, köszöni, jön. Jesszusom, hüledeztem én, megőrültél, mit szól a férjed? Erna vállat vont, azt mondta, nem kell tudni senkinek semmit, mi nem mondjuk meg, kik vagyunk, őtőle se kérdezzük, egy kicsit beszélgetünk a vadidegen emberrel, aztán elmegy.

De már nem volt idő vitatkozni, mert csöngettek és bejött. Nahát, így kezdődött. Énnekem nagyon dobogott a szívem a buta vicc miatt, de aztán hamar magamhoz tértem. Az igaz, hogy nem is volt kellemetlen. Én az első percben nem nagyon néztem meg, igaz, hogy homályos volt már a szobában, csak a kandalló világított. Annyit láttam, hogy elég magas és szőke. Erna nemigen szólt, a kandalló mellé ült, nekem úgy kellett tennem, mintha én találtam volna ki a viccet. Érdekes, hogy ő se volt zavarban. Nem is kellett közölni vele a feltételeket, úgy látszik, ő maga is úgy gondolta, nem mutatkozott be, és nem kérdezte, hogy hová került. Semmi kívánsága nem volt, leült szépen a kerevet sarkába, udvariasan megköszönte a teát, amivel megkínáltam, és ki is itta mindjárt. Hogy valamiről mégis szó legyen, mindenféle csacsi dolgot kezdtem előadni, azokból, amiket a délután folyamán összefecsegtünk. Kíváncsian hallgatta végig, és a végén jóízűen, de egy kicsit furcsa hangon nevetett, olyan gyerekes nevetés volt, nem illett az egész emberhez, nem tetszett nekem. Inkább csak mi ketten beszélgettünk: láthatóan tetszett neki az élénk modorom. Igazán nem hencegésből mondom, nem sokat adok rá, mondták már rám más nagyemberek is, hogy jól adok elő, amennyi hasznom nekem ebből volt eddig. Szóval, egészen jól belemelegedtünk, én szóba hoztam a dolgokat, amikről Ernával veszekedtünk a délután folyamán, és most mindhárman nevettünk. A Napóleon-dolgot, azt hiszem, nem nagyon értette, de aztán, mikor Erna csoda-elméletét adtam elő, utánozva az Ernát, viccesen, egészen fölélénkült, és annyi bolondot beszéltünk, összevissza, hogy egészen megfeledkeztem, azt hiszem, mindhárman megfeledkeztünk a furcsa helyzetről, éppen úgy lehetett mulatni az idegennel, mintha egymás közt volnánk, nők között, őszintén szólva, én még most is, mindennek dacára, ami történt, és amiről tudunk, azt mondom nektek, hogy ebben az emberben van valami nőies, vagy valami nem tudom, mi. Azonkívül szeret hencegni is, ez se férfias dolog. Szóval, egyre még emlékszem, amit előadott akkor, a csoda-elmélettel kapcsolatban, vallásról vagy miről beszéltünk meg másvilágról. És akkor ő azt mondta, ezt jól megjegyeztem, hogy bizony, van másvilág. Mondtam, hogy milyen az, ahogy le van festve, felhőkkel és angyalokkal és trónussal, mire azt mondta, hogy olyan mennyország is van, természetesen. Miért is, kérdezem én, hát hány mennyország van? Mire ő nagyon komolyan azt kezdte beadni nekem, hogy rengeteg sok mennyország van, annyi mennyország van, ahány ember meghalt eddig, ezeknek mindegyiknek van egy külön mennyországa, nem is mennyországa, hanem egy egész mindensége, egész világegyeteme, aminek ő a közepe, és amiben minden úgy van, ahogy neki tetszik, aszerint, hogy neki mi tetszik legjobban az egész világmindenségben. Nahát, kérdeztem én, hol fér el ennyi sok mennyország, mire azt mondta, hogy ez a sok kozmosz olyasféle, mint megannyi végtelen sugarú gömb és végtelen sok van ilyen, az mindegy, hogy egy helyen, vagy külön-külön, mert a halál után már nem érvényes az a Newton-féle, vagy nem tudom, milyen törvény, hogy egy és ugyanazon a helyen egyszerre csak egy dolog lehet. Szóval, nagyon érdekesen bizonyítgatta, még esküdözött is, hogy ez nem lehet másképpen, hogy mennyország csak az lehet, ahol én vagyok az isten, mert ahol rajtam kívül még isten van, az már nem mennyország, mivel pedig isten mindenható, és az egész világegyetem az övé, és azt ő teremti meg, ahogy neki tetszik és azt csinál benne, amit legjobban szeret csinálni, mivel pedig emberi lélek nagyon sok van, és mindegyiknek van valami, amit a legjobban szeret, és amivel megtöltené a világegyetemet, tehát nyilván annyi világegyetem van, ahány mennyország, vagyis ahány emberi lélek a mennyországba kerül… mert mennyország alatt azt kell érteni, hogy az egész végtelenségben megtörténik az, amit akarok, amire vagyok, amit szépnek találok, amit boldogságnak érzek, itt e földön, hiába… Szóval, nem emlékszem már az egész bolondságra, csak ezekre a gömbökre, mert ez jó volt, és még le is írt egypárfajta mennyországot, vagyis mindenséget, aszerint, hogy ki az isten benne. Egy tót napszámosé nagyon jó volt, aztán egy nagyevő mennyországa, ahol a csillagok mind csupa ételből vannak… aztán sok másféle mennyországot is leírt… például egy szerelmes nő mennyországát, ahol minden arra van berendezve, hogy ők ketten találkozhassanak, a legváltozatosabb körülmények között, ez a mennyország tele van homályos szobákkal, régi folyosókkal, portásokkal, akik levelet hoznak, zokogó nőkkel, akik nem kellenek az illető férfinak… akasztófákkal és revolverekkel és méregpirulákkal és zuhatagokkal és mélységekkel, amikkel és amibe megöli magát őmiatta az illető férfi…