Szini Gyula

Lívia

Regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Szini Gyula

Holubár otthona

Kósza Pál

A tanár úr

Meccs

A Pantheon

Társulás

A társaság

A kegyelmes úr

Lívia leleplezése

Akinek kifelé áll a rúdja

Olivér és Avramescu

A zöldszemű szörny

Házőrző eb

Szemtől-szembe

Éjjeli menedékhely

Kövi doktor

Lívia levelei

Magnéta

A fogoly üzenete

Ki nyeri a pályázatot?

Gazdagság vagy szerelem!

A gyémántszem

Viszontlátás

Utat!

Szemirámisz nyoszolyája

A „Rákleves”

Ember és ember…

Szini Gyula

(1876&NDASH;1932)

Küzdelmes, sikerekkel és hányattatásokkal teli írói és emberi élei zárult le Szini Gyula halálával. Az ember meghalhatott a kórházi ágyon, de az író tovább él munkájában halála után is. Szini Gyula, a nagy magyar író posztumusz munkáját, a „Líviá-t” adjuk most olvasóinknak karácsonyi ajándékul.

Szini Gyula 1876-ban, született Budapesten. Jogot tanult, de már egészen korai ifjúságában felébredt benne az írói hajlamosság. Huszonnégy éves korában több lapnak volt belső munkatársa és már ekkor feltűnt nagy fantáziára és színes meseszövésre valló csiszolt, finom novelláival. A Nyugatnak megindulása óta munkatársa volt. 1907-ben jelent meg első könyve: a Trilibi, mellyel írói hírnevét megalapítottá. Már akkor feltűnt Szini Gyula írói tehetségének egy sajátossága: a legkomolyabb kérdéseket, a legmélyebb történeteket olyan ellenállhatatlan könnyedséggel és szórakoztatón mesélte el, hogy a színes, könnyű mesék kedvelőinek csakúgy egyik kedvencévé vált, mint a komoly irodalom híveinek. Sorra jöttek újabb és újabb könyvei: Egy sápadt asszony, Stúdiumok, Rózsaszínű hó stb. Mert Szini Gyula csodálatos termékenységű író volt. Csak úgy ontotta színesnél-színesebb írásait s a modern magyar prózairodalom egyik legismertebb nevű írójává lett.

Szini Gyula írói erényei hatványozottan megvannak posztumusz művében, a „Líviá”-ban. Fordulatos, izgalmas, könnyed meseszövés, rendkívül szórakoztató előadásmód és emellett komoly, tiszta irodalom.

Egy jelentős írói egyéniség utolsó munkája a „Lívia”.

Holubár otthona

Kósza Pál lassan szürcsölte a teát és beleaprítgatta a finom angol kétszersültet. Hosszú, ápolatlan haja, borostás álla, kopott bársonyzekéje, lyukas cipője valami penészes szomorúsággal ütött el a díszes lakástól, amelynek vendégszeretetét élvezte.

Vele szemben a házigazda ült, előkelőn, kényelmes pizsamában, rózsaszínre megborotválva, talán titokban kendőzve is, házi lakktopánnal karcsú, keskeny lábán. Még az angol bőrpamlag is, amelynek bársonysima, asszonyi epidermiszre emlékeztető, violaszín marokinjén hevert Oláh Holubár, előkelő jómódtól duzzadt.

– Jól élsz, Holubár – mormogta Kósza Pál a fogai közt.

– Így jár az, aki eladta magát – mondta tréfásan a házigazda. Titokban azt leste, hogy Kósza Pál milyen falánkan veti magát az angol süteményre.

– Jól tetted! – felelte komolyan Kósza Pál –, nem neked való a függetlenség.

– Azért szívesen gondolok vissza – szólt Holubár – a régi, szép időkre, amiket együtt töltöttünk el. Emlékszel a hónapos szobára, ahol együtt dideregtünk és koplaltunk? Csak egyetlen kályha volt benne. Emlékszel a kis bohém kávéházra? A márványasztalra paloták terveit rajzoltuk, amelyeket a világ ámulására akartunk megépíteni.

– Aranyzománcos szép idő volt az – mélázott el Kósza Pál –, egy álomvilág.

– Még most is ott ülnék a márványasztalnál és a pincér nedves ronggyal törülné le legszebb álmaimat – merengett el a házigazda.

– Jól tetted, hogy kiragadtad magad a szegénység karmai közül. Nézz végig rajtam és okulj belőle. Elvénhedt, lompos kóbor kutya vagyok, semmi más.

– Azt hiszem – szólt Holubár –, hogy végre te is átlátod, hogy pénz nélkül nem ér semmit sem az élet.

– Házasságodat csak helyeselni tudom – mondta komolyan Kósza Pál.

– Helyes vagy nem helyes, az majd elválik – mondta Holubár. – A fő egyelőre az, hogy pénzem van. Amikor majd jóllaktál, körül foglak vezetni ebben a házban, amelyet „Porcelán Hajlék”-nak neveztem el. Legszebb ifjúkori álmomat valósítottam meg benne. Néhány torony és cifra kémény jó ismerősöd lesz. Már a bohémkávéház márványlapjára is lerajzoltam őket. Mindent én terveztem, meg a bútorokat is. Csak a hallban van egy kandalló, amelynek „Kósza Pali” a neve, mert ennek a tervét, megvallom, tőled loptam el.

– A feleséged is szereti ezt a házat? – kérdezte a Kóbor Kutya.

– Büszke rá és boldog benne – felelte Holubár. – Nem láttad a „Pillér” című művészeti folyóirat legutóbbi számát? Az egész ház, berendezésével és iparművészeti tárgyaival együtt, le van benne fotografálva. A minap a kultuszminiszter is vendégünk volt, mert kíváncsi lett a Porcelán Hajlékra.

– Megrendeléseket kaptál-e? – kérdezte Kósza Pál.

– Csőstül hull rám az áldás – felelte a házigazda. – Annyi munkám van, hogy egy-kettőt szívesen átengedhetek neked is. Sok pénzt kereshetsz velük. Csak az én stílmodoromban tervezd meg őket.

– Jó, jó – dörmögte Kósza Pál.

A félkör alakú erkélyszoba fehérre pácolt berendezésén tavaszi napfény villózott. Kósza Pál minduntalan körüljáratta a szemét a vajszínű bútorokon, amelyeknek gyöngyházbetétje szivárványszínekben csillogott a kacér kis alabástromasztalokon, a fehér selyemfüggönyökön, amelyek az átszűrődő napfényben lágy hullámokat vetettek, a jegesmedve- és fehérrókaprémeken, amelyek az azbesztszerű padlót és a fehér bútorokat takarták, a csillogó ezüstnippeken, a márványból és jadekőből való vázákon, amelyek valamennyien együtt dúdolták a szoba gyöngéd fehér színharmóniáját.

A lakás felől való ajtóban, amelyre épp meleg sugárkéve özönlött, egyszerre csak egy levélzöld fényjelenség tűnt elő, mintha valami lomb hajolt volna be a tavaszi szellő miatt… Egy asszony állt ott japáni szabású kimonóban, amelynek zöld nyers selymét talán Nankingban szőtték.

– A feleségem – mondta Holubár és fölkelt valami furcsa, kissé túlzott udvariassággal

Az asszony rávetette szemét Kósza Pálra.

– Engedje meg, Lívia, hogy bemutassam önnek legjobb barátomat, akiről már annyi jót beszéltem önnek… Kósza Pál.

Lívia hideg, sápadt ajkán bágyadt mosoly gyűrődött fel egy pillanatra, annak jeléül, hogy már hallotta hírét Kósza Pálnak. Tartózkodón és előkelően nyújtotta feléje kis, vékony kezét egy nagy smaragdköves gyűrűvel.

– Ön is építész? – kérdezte végre Lívia, de mintha minden szó nehezére esett volna.

Kósza Pál fölnevetett:

– Levegővárakat építek spanyol falvakban.

Az asszony ajkán újra az a félmosoly jelent meg, amely után bágyadt hallgatása következett.

A férj feszengett a helyén. Kósza Pál zavartalanul csámcsogott.

– Likőrrel megkínálhatom? – kérdezte Lívia némi torokreszelés után. Kósza Pál igent bólintott.

Az asszony keskenyre vonta össze az ajkát. Bántotta a vendég modortalansága. De azért odament egy kis szekrénykéhez és ezüstfogantyús kristálypalackot emelt ki, amelyben lágy pipermint-pálinka volt. Gyűszűnyi pohárkába öntötte az édes szeszt és megkínálta vele Kósza Pált, aki minden teketória nélkül egy hajtásra kiitta a kupicáját.

Az asszony csak az ajkát érintette a maga pohárkájába, aztán visszatette az alabástromasztalkára. Minthogy a pohárkában még jócskán maradt pálinka, Kósza Pál kérdezés nélkül ezt is kiitta.

Lívia ajkán megint csak bágyadt mosoly fodrozódott.

Kósza Pál

Ebédre ott maradt Kósza Pál. Az asztal csak két személyre volt terítve.

– A feleségem gyöngélkedik, ideges – mondta Holubár –, nem fog velünk enni.

A fehérkesztyűs inas némán és fegyelmezetten szolgált föl. A fogások jók és ízletesek voltak. Kósza Pál a kannibálok étvágyával evett.

Pecsenye után jó, finom borokra került a sor. A bortól felmelegedett mind a kettő szíve és ifjúkori közös dolgaikra emlékeztek.

Holubár azonban egyszerre elővette az óráját és szólt:

– Bocsáss meg, barátom, halaszthatatlan dologban el kell mennem. De gondoskodtam róla, hogy a feketekávédat a feleségem társaságában idd meg. Kinn vár rád a kertben.

Kósza Pál fölkelt. Hatalmasat csapott Holubár vállára és szólt:

– Fene egye meg a dolgodat! Úgy élsz, mint egy kiskirály. Csak a boraid kissé nehezek.

Kiment a kertbe, hol a fehérkesztyűs inas egy sátorra mutatott, amelynek kék-fehér vitorlaszövetét meleg márciusi szellő lobogtatta.

– Barátom – szólt Kósza Pál az inashoz –, borravalót nem tudok magának adni, hanem félretettem egy jó havanna-szivart. Fogja!

– Ó, köszönöm, nagyságos uram – szólt az inas és diplomata-arcának egy rángásával sem árulta el, hogy mit gondol magában a furcsa vendégről.

A sátorban egyedül ült Lívia asszony. Japáni pongyolájára hermelinbélésű fehér selyemköpeny borult, nyakán dús prémgallér volt, fején zöld selyem házi turbán, amely alól vörösrézfényű hajcsigái göndörödtek elő. Arca keskeny, tejfehér és hosszúkás szabású volt. Orra finom vonalú, mint egy leánygyermeké és cimpái meg-megremegtek. Hosszú pillái alól nagy szembogara, különös, nyugtalan fényű szkarabeusz-szeme lobogott elő.

– Nem ebédelhettem önökkel – szólt –, mert orvosi rendelet szerint élek. Feketekávét sem szabad innom, de önnek tölthetek, ugye?

– Jó lesz a fejemnek, mert a bortól kissé megszédültem.

– Ne várja tőlem, hogy mulattassam – szólt Lívia asszony. – Brómot vettem be és nagyon bágyadt vagyok tőle. Hanem meséljen nekem valamit saját magáról. Miért hívják önt Kósza Pálnak?

– Hja, ennek nagy oka van? Ellensége vagyok a családnak, a házi tűzhelynek, a gazdagságnak, a békének és mindama szent dolgoknak, amelyeket az emberek annyira becsülnek. A középkorból visszamaradt embernek érzem magam. Nincs nyugtom sehol. Ma itt, holnap ott, ahová vet a sors. Csavargó vagyok. Éhes és kíváncsi eb. Ahol bottal fogadnak, onnan elszaladok. Ahol szívesen látnak, ott meglapulok, de nem sokáig. Alapjában véve ártatlan féreg vagyok, mint minden szegény ember.

– Teljesen ellentéte a férjemnek – szólt Lívia asszony, de hangja közömbös volt.

– Holubár? – szólt Kósza Pál. – Államfenntartó elem. Ideális és született nyárspolgár. Hatemeletes házat bátran lehetne rá építeni.

– Nem tartja őt művésznek? – kérdezte Lívia.

– Nem én! – felelte Kósza Pál. – Hálátlanság ugyan, hogy ezzel fizetek a jó boraiért, de az igazság mindig előbbre való, mint a barátság. Legalább mi csavargók így vélekedünk.

Az asszony iparkodott lelkileg keresztülnézni Kósza Pálon.

– Ön nagyon szívesen mondja magát csavargónak – szólt. – A csavargás meggyőződése önnek vagy foglalkozása?

– Kényszerűségem, asszonyom – felelte őszintén Kósza Pál. – Erényt csinálok belőle, holott talán ez a legnagyobb hibám.

– Meg kellene házasodnia – szólt váratlanul az asszony. – Így nem fogja soha semmire sem vinni.

– Még csak az kellene! – tiltakozott Kósza Pál. – Magam sem tudok megélni, hogyan tudnék asszonyt vagy családot eltartani?

– A gondokkal együtt megjönne a szorgalma, szorgalmával együtt a tehetsége, tehetségével együtt az elismerése.

– Mindez igaz lenne – sóhajtott Kósza Pál –, ha le tudnék mondani jellemem két alapvonásáról, a függetlenségről és lustaságról… De ne beszéljünk annyit rólam. Nem érdemes.

A tanár úr

A sátorba hirtelen, minden bejelentés nélkül, magas, karcsú ember lépett be. Legföltűnőbb jelenség rajta hosszú, tömött, fekete szakálla volt.

– Lili, hát itt van! – kiáltott föl az idegen csengő hangon. – Mindenáron meg akar hűlni? Brómot vett be és kiül a szabadba? Vigyázzon, kikap!

– Imádom a Napot! – felelte Lívia asszony. – Ez az egyetlen szenvedélyem, tanár úr.

A feketeszakállú ember Kósza Pálhoz fordult és bemutatkozott:

– Avramescu professzor.

Kósza Pál feleletül, szokása szerint, morgott valamit.

– Mutassa a pulzusát – szólt Avramescu az asszonyhoz, megfogva a kezét.

Kósza Pál nem győzte eléggé szemügyre venni a tanár urat. Lengő, dús szakálla az asszír királyok férfias, gyöngyszerűen göndör, gondosan ápolt szőrdíszére emlékeztette. Homlokára hullámos, sötét, csaknem acélfényűen kék haja borult és a tenoristák gondosan rendezett fürtjeit juttatta az ember eszébe. Kis, lágy, selymes hindu bajusza alól érzékien, mámorosan piros ajka duzzadt elő. Szemének nyugtalan, fürkésző, csaknem rosszindulatú pillantását komoly, aranykeretű szemüveg enyhítette. Kósza Pál gondolkodni kezdett, hol látta már ezt az arcot?

Avramescu hirtelen csengő kacajra fakadt:

– Hahaha! Tudja-e, Lili, mit juttatott eszembe a maga érverése? A „tangó” ritmusát. Tralala, taralala, trará. Akár láncra perdülhetnék mellette.

– És mit jelent ez? – kérdezte Lívia. – Jót vagy rosszat?

– Lázat, asszonyom, lázat! – kiáltott föl Avramescu. – Maga máris meghűlt itt, Lili!

– Mit gondol, uram, mióta van a tanár úr Budapesten? – kérdezte Lívia asszony Kósza Páltól. – Fél év óta. És ugye milyen kitűnően beszél magyarul?

– Ma chère – felelte Avramescu –, ez azért van, mert ötéves koromig Magyarországon nevelkedtem és csak akkor kerültem ki külföldre.

– A tanár úrral Párizsban ismerkedtünk meg – mondta Oláh Holubárné. – A Charcot-klinikán volt asszisztens.

Kósza Pál örömében csaknem a homlokára ütött. Most már eszébe jutott, hol látta először Avramescu professzort. A Városligetben. A tanár úrnak akkor még nem volt hosszú szakálla, sem aranykeretű szemüvege. Nagyon kopott fekete kabát volt rajta, hamiskövű gyűrűk az ujjain és idegenszerűen ejtett magyar szavakkal mondta el a száját tátó népnek, hogy Enigma, a magnetikus leány, milyen csudákat tud produkálni, ha delejes álomba merül. Enigma pedig ott volt mellette a bódé színpadán, bársonnyal letakart vascölöpökön feküdt vízszintesen, megmeredt testtel. Kósza Pál még emlékezett a nő rózsaszínű trikójára, amely combjaira feszült.

Amint azonban Kósza Pál ezt a furcsa találkozást végiggondolta, belátta, hogy legföljebb véletlen hasonlatosságról lehet szó. Hogyan kerülhetne a városligeti kikiáltó a világhírű párizsi Charcot-klinikára?

– Lili – szólt a tanár az asszonyhoz –, ebben a hónapban még ki kell tartanunk a kúra és a gyógyszerek mellett, mert a Nap nem süt elég melegen. Hanem április végén majd jön a tavasz, virágok és akkor majd a természetre bízzuk a maga gyógyítását. A nyár végére oly erős idegei lesznek, mint az elefántnak.

Lívia bágyadtan mosolygott.

– Önök, művészek – fordult a tanár úr Kósza Pálhoz –, semmire sem becsülik az orvosokat. És ezt megértem. A fantáziájuk sok szabadságot, fegyelmezetlenséget követel. Mi ellenben nem ábrándozhatunk a beteg bőrére.

– Honnan tudja, tanár úr, hogy művész vagyok? – kérdezte Kósza Pál.

– Emberismeret dolga az egész – mosolygott Avramescu. – Ön egy nyugtalan vérű, izzó fantáziájú lángelme, akit félreismernek, aki el van nyomva. Arca idegeges rángásából arra kell következtetnem, hogy sokat tépelődik magában.

Kósza Pálban ismét fölébredt a gyanú, hogy szélhámossal van dolga.

Lívia asszony azonban rajongva szólt:

– A tanár úr előtt nincs titok a világon!

Meccs

A sátor ponyváját valaki tréfásan megcsapkodta kívülről és nyomban be is lépett. Magas, vézna termetű fiatalember volt, könnyű, világos teniszruhában, Borotvált arca, gondosan lesimított frizurája, angolos öltözködése beillett volna akár egy angol golfpálya lombos hátterébe is. Erős karvalyorra azonban valami különös ellentétben volt angolszász simaságával. Egyik kezében labdaverő volt, a másikkal sportszerűen üdvözölte a tanár urat és Kósza Pált.

– Miért nem jött ki ma a pályára, Lívia? – kérdezte az ifjú az asszonytól. – Tudja-e, hogy maga miatt nem is játszottam egyáltalán máma?

Lívia rámutatott Kósza Pálra.

– Vendégem van.

A teniszruhás ifjú nyomban bemutatkozott:

– Csárday Olivér vagyok, a „Pillér” szerkesztője.

– Nem ismeri Csárday Olivért, a nagy műkritikust? – kérdezte csodálkozva Lívia Kósza Páltól.

– Csak a nevéről – felelte Kósza Pál.

Olivér elgondolkozva nézett maga elé:

– Pedig, azt hiszem – szólt –, hogy nekem már volt szerencsém Dávid Gábor úrhoz.

– Dávid Gábor? – kérdezte Lívia és Kósza Pálhoz fordult. – Hát magát Dávid Gábornak hívják?

– Ez a polgári nevem. Kósza Pál csak csúfnév, amivel a barátaim illetnek.

Egyébként Kósza Pál jól ismerte Csárday Olivért, hiszen a kritikus úr egy cikkét, amely az egyiptomi építőművészetről szólt, egy másik folyóiratban ízekre tépte, amúgy igazi kutyamódra.

A tanár úr attól a pillanattól fogva, hogy Olivér megjelent, többé nem ragyogtatta emberismeretét, hanem alig tudta leplezni féltékenységét.

A teniszruhás ifjú, széthajtott nagy inggallérjával, amely leányos, rózsaszínű keblének egy részét nyitva hagyta, széltől kipirult orcájával, sima aranyszőke hajával, szép kék szemével, egészséges és ragyogó fogsorával, fiatalos és hódító modorával, lassanként háttérbe szorította Avramescut.

Kósza Pál csöndesen, magában figyelte a két lovag „meccs”-ét. Sok tekintetben hasonlítottak egymásra és épp ezért egyik sem tudta sokáig elszenvedni a másik jelenlétét.

Csárday Olivér még öt évvel ezelőtt egy belvárosi férfidivatüzletben volt segéd. A pult azonban nem elégítette ki ambícióját. Kikerült Londonba, ott megtanult angolul és titokzatos módon oly emberek közelébe tudott férkőzni, akiknek a nevét egész Európában tisztelettel emlegetik.

Amikor visszaérkezett Budapestre, műteremszerű lakást bérelt, amelyet igazán fejedelmi módon rendezett be. Külföldről magával hozott dolgainak csodájára jártak a műértők. Világhírű francia és angol művészek vagy a saját arcképüket dedikálták neki vagy az Olivér arcát örökítették meg olajban, szénben, ceruzával vagy karcolótűvel. Levelek, amiket hozzá írlak, garmadával voltak a „kedves mester” megszólítástól a „drága jó barátom”-ig.

Olivér mint művészeti szakértő lépett föl Budapesten és különösen a mecénáskodó mágnások és pénzarisztokraták világában tett szert hasznos ismeretségekre. Művásárt közvetített budapesti gyűjtők és külföldi művészek közt. Levelei állandóan jártak Budapest, Párizs, London, Berlin és Bécs között. E levelezésnek egy része bizalmas tegezés hangján folyt, ami nagymértékben növelte Olivér tekintélyét.

Mikor a „Pillér” című művészeti folyóiratot megindította, a bennfentesek, akik ismerték Olivér múltját, azt hitték, hogy életének ez az utolsó ütőkártyája és ezután vissza fog megint hullni a semmibe, a divatáruk és nyakkendők közé.

De a „Pillér” föllendült és vele nőttön nőtt Olivér tekintélye.

Olivér találékony és elpusztíthatatlan volt a pénzszerzés terén. Ismerte gyűjtőink gyengéit, hiúságait, csodálatosan tudott alkalmazkodni arisztokratáink ízléséhez, életfölfogásához.

Zsebkendőin a Csárday-címer volt színes selyemszálból kivarrva. Az előkelő raccsolást is megtanulta, a monokliját a cirkuszi zsonglőrök biztosságával kezelte, sőt kezdte már ismerni az előkelő parfümök titkát.

Alapjában véve igazi életművész volt. De kártékony szenvedélye is volt, a hazárdjáték. Kártya, Montekarló, turf és egyéb ilyen intézmény Olivér állandó halálos veszedelme volt.

– Oh, Lívia – szólt Olivér az asszonyhoz –, most már tudom, miben áll a maga varázsa, amivel a legközömbösebb férfit is le tudja bilincselni. A szemében, nagyságos asszonyom. Valóságos egyiptomi szabású szeme van!

– Tudja ön, milyen az egyiptomi szem? – kérdezte hirtelen Kósza Pál.

– Nem vitatkozom önnel – szólt gyorsan Olivér –, ön egyszer nagyon megmosta a fejemet. De a világért sem haragszom! El kellett ismernem, hogy ön jártasabb az egyiptomi művészetben, mint én. Csak egy hibát követett el a cikkében. Azt írja egy könyvről, hogy egyetlen példánya sincs többé a világon. Ez tévedés. Nekem megvan ez a könyv. Igaz, hogy az enyémen kívül még csak egy példány van belőle, mégpedig a walesi herceg birtokában.

Avramescu tanár hirtelen az óraláncán lévő egyik zsuzsuját mutatta meg Kósza Pálnak.

– Mikor a walesi herceg – magyarázta Avramescu – Párizsban járt, néhány évvel ezelőtt, meglátogatta a Charcot-klinikát és nekem jutott a szerencse, hogy őfensége gégéjét megvizsgáljam. Ennek emlékéül adta nekem ezt a csecsebecsét.

Kósza Pál mosolyogva észlelte az első összecsapást a két lovag közt.

Olivér szemébe csippentette a monokliját és Kósza Pálhoz intézte a kérdést:

– Tudja-e ön, hogy a walesi herceg a legnagyobb egyiptomi műgyűjtő a világon? Engem meghívott a lakására… és személyesen megmutatta egyiptomi gyűjteményét. Igyekeztem a kedvébe járni.

Avramescut erős köhögési inger fogta el, amelyet alig tudott elfojtani.

– Tanár úr, ön meghűlt? – kérdezte Lívia.

– Nem, csak valami a torkomon akadt – felelte Avramescu –, valami szemtelen kis dolog.