Farkas Gabriella

Madagaszkári küldetés

fapadoskonyv.hu

Apám falfehérré vált az ebédlőasztal mellett, korábbi étvágya látványosan elillant. A bejelentés, hogy harminc napra Afrikába megyek, egyszerűen és azonnali hatállyal megakadályozta további falatok lenyelését. Jó néhány percbe került, mire a sokk hatása alábbhagyott, és lassan megindult a párbeszéd családom tagjai között. Kistestvérem tért észre a leghamarabb, és az ilyenkor szokásos kérdéseket feltette: mikor, hova, és miért. Azonnal előkerült a világatlasz, és Afrika térképén az ebédlőasztal felé hajolva izgalommal bámultuk a szigetet, az úti célt, Madagaszkárt. Jómagam azért izgultam, mert napok óta készültem bejelenteni a hírt, tudván, hogy nem fogok osztatlan sikert aratni újabb, rendhagyó ötletemmel – önkéntesként Afrikába menni –; a többiek izgatottsága pedig egy egészséges szülői, testvéri aggodalomból fakadt. Gyors helyzetjelentésként tisztáztuk, hogy Madagaszkár ugyan az afrikai kontinens része, mégis teljesen különálló szigetet alkot.

Madagaszkár úgy ötvenmillió évvel ezelőtt leszakadt az afrikai szárazföldről, és négyszázötven kilométerre attól önálló szigetet alkotott. A Vörös Sziget a Föld negyedik legnagyobb szigete, amit az indonéz szigetvilág tengerészei, malájok, polinézek Krisztus születése után népesítettek be. Területe hatszor, lakossága kétszer nagyobb, mint hazánké. A repülőút Párizsból indulva is tizenegy óra. Messze van.

Az ezredfordulót követő második évben szerencsém volt az afrikai világba betekinteni, és azonnal szerelmese is lettem. A magnóliafa virágának illatát a mai napig érzem, ha rágondolok; melegséggel tölt el, ha szemem előtt a képzeletemben megjelenik Afrika vörös földje, az utazók pálmája, a maszájok harci tánca. Afrika iránti szerelmem olyan erős, hogy hatása alól azóta sem tudtam magam kivonni, erősen visszavágytam ebbe a világba, és az első adandó alkalommal, amikor erre lehetőségem nyílt, újra elindultam Afrikába. A lehetőség egy humanitárius misszió képében jelent meg, ahol az általában megszokott orvosi misszió feladatköre kiegészült oktatási tevékenységgel. Barátaim tudták és tudják, hogy szerettem volna visszamenni Afrikába gyerekeket tanítani, mert ezt tartom a leghasznosabb segítségnek. A misszió tagjaként feladatom a malagaszi – merthogy így nevezik magukat a madagaszkári afrikaiak – gyerekek körében felmérni, hogy milyen alternatív tanulási, tanítási módszerrel lehet hatékonyabban elősegíteni az oktatást az adott körülményekhez igazítva. Évek óta foglalkozom innovatív képzéssel, oktatással, így a feladat igazán nekem való volt, a lehetőség pedig kihagyhatatlan. Bár az útiköltség megfizetéséhez szükséges anyagi forrást maguk az önkéntesek állták, ennek fedezetét saját megtakarításokból, családi, baráti támogatásból hamar összeszedtem.

A malagaszi tanulók némelyike órákat gyalogol, mire az iskolába ér, így arra építeni, hogy majd házi feladatként hozzáolvas, hozzátanul az iskolában elhangzottakhoz, szinte lehetetlen. Arról nem is beszélve, hogy nem sok ismerettel rendelkeztem a gyerekek kreativitásáról, logikai képességükről és egyéb készségeikről. Amit tudtam, azt a magyarországi tiszteletbeli konzultól és a missziót indító szervezet elnökétől tudtam, akik életvitelszerűen mindannyian Magyarországon élnek.

Napokba telt, mire összeállítottam a programtervet, és elkezdtem a hozzá való eszközöket, segédanyagokat beszerezni. Azt tudtam, hogy egy tanuló egy évben egy füzetet és egy tollat kap, ha a füzet betelik, akkor nincs másik, a papír drága, a nép szegény. Arról, hogy az eszközök helyben beszerezhetőek vagy sem, nem sok információm volt. Bár a konzul lánya mondta, hogy minden kapható, ezt azért én fenntartással kezeltem. Az orvosok is szkeptikusak voltak néhány gyógyszer, orvosi eszköz tekintetében, így megegyeztünk, hogy a gépre feladható két-két, egyenként huszonhárom kilós bőröndök egyikét mindannyian az eszközök kiszállítására vesszük igénybe. Rendszeres utazó vagyok, így a tizenkét kilónyi úti felszerelés összeállítása soha nem okozott még gondot, általában fél-egy óra alatt be szoktam csomagolni a bőröndömet. Álmomba nem gondoltam, hogy bőröndök becsomagolásával egy egész napot el lehet tölteni. A becsomagolás, mérlegelés, újrapakolás, újrarendezés teljességgel ki is merített. A végeredménnyel azonban mindannyian elégedettek voltunk, minden bőrönd pont huszonhárom kilót nyomott és minden eszköz a bőröndökben volt. Útra készen álltunk.

November elején a misszió tagjaival elindultam. Bár a Budapest–Párizs, majd Párizs–Antananarivo repülőút hosszától már önmagában is rázott a hideg, mégis kellemes bizsergéssel töltött el, hogy vágyam beteljesülhet, újra afrikai földön járhatok, és ismét beszippanthatom Afrika illatát.

Az utazás gyakorlatilag simán ment, leszámítva néhány apróságot. Mire Párizsba érkeztünk, a nők havi öröme tiszteletét tette nálam. Remek, a következő etap csupán tizenegy órás repülés. Miközben a madagaszkári járat az induláshoz tolatott, olyan émelygés, gyomorégés és hányinger kapott el, aminek kénytelen voltam utat engedni. Így az egész napos repülést sikerült többórás rosszulléttel megtoldanom. A stewardess néhány lépésre tőlem kőbe merevedett tekintettel hívott segítséget, így egy steward egy kis cukros kólával igyekezett a problémát megoldani, nem sok sikerrel. Nem emlékszem a felszállásra, csak arra, hogy körbefújtak bennünket –különösen engem – valami elképesztően büdös fertőtlenítőszerrel, ami megtette hatását, újabb zacskót sikerült felszentelnem. Talán az izgalom, talán a félelem a repüléstől, rosszullétem mindenesetre orvosi segítséget igényelt. Még szerencse, hogy orvosi misszió tagja voltam, így hamar gyógyszerhez és állandó felügyelethez jutottam. A misszió egy szem férfi tagja, doktor Imre néhány pirulával ellátott, így a Párizsból a madagaszkári fővárosba vezető utat gyakorlatilag szinte átszenderegtem.

Éjjel, sötétben érkeztünk meg Antananarivóba. Az első dolgom a család értesítése volt: mobiltelefonomat bekapcsolva azonnal volt vétel, és így megérkezésünket követő pár percen belül hazaküldtem üzenetemet: Rendben megérkeztem. Tizenegy óra jócskán elmúlt, mire az összes csomagot leszedtük a szállítószalagról. Leltárba véve, hogy mindenünk megvan, megindultunk a határőrök felé; útlevél, vízum, oltások rendben. Kilépve a repülőtérről háromtagú bizottság fogadott bennünket és egy kisbuszhoz invitáltak. A busz nyolcszemélyes, mi kilencen vagyunk, számoltam ki nagy hirtelen. Helyi szokásnak megfelelően néhány reptéri, határozottan vékony testalkatú munkás, hordár már kapott is mosolyogva a csomagok után, némi borravalót remélve. A mosoly az arcukról hamar elillant és feszült kifejezéssé torzult, amint az akkurátusan huszonhárom kilóra megtöltött bőröndöket megpróbálták a kisbusz tetejére felhelyezni. Ekkor szembesültünk először a malagaszi logika rejtelmeivel: ahogy esik, úgy puffan. Gyakorlatilag Budapestről Párizsba lehet érni annyi idő alatt, mire a csomagok a helyükre kerültek. Persze ezt a tempót erősen segítette doktor Imre logisztikai irányítása, és fizikai erőbedobása. A kisbuszt végül csak sikerült megtömni a tizenkét bőrönddel, a hat-nyolc kézipoggyásszal (egyenként tizenkét kiló), valamint velünk. Szinte alig tettem meg az első lépéseket Madagaszkáron, és igyekeztem nagy levegőt venni, mélyen beszívni a vágyott Afrika-illatot, amikor bal fülemhez settenkedve a kisbusz vezetője – Antsirabe város polgármesteri hivatalának alkalmazottja – halkan és bizalmasan üdvözölt, és kijelentette, tudja, hogy beszélem az orosz nyelvet – mindezt oroszul. Meglepetésemben majdnem elfelejtettem kifújni a mélyen vett levegőt. Nem is annyira a tény, hogy oroszul beszél egy malagaszi, sokkal inkább az, hogy honnan tudja, hogy én beszélek. Első gondolatom az volt: lekádereztek. Mindenesetre néhány udvarias szóváltás után javasoltam, hogy térjünk vissza olyan nyelvre, amit a többiek is beszélnek. Ez vagy francia, vagy angol. Nekem kizárólag az utóbbi megy.

Sötétedés után nem tanácsos közlekedni Madagaszkáron, éjszaka lévén a mi utunk is egyenesen egy fővárosi szállodába vezet. Három szobát foglaltak hatunknak, nem különösebben figyelve a nemek arányára. Hamar egyezségre jutunk, hogy én már úgy is bekerültem a doktor úr felügyeletébe, egyébként is a perszonális körülményeim megakadályozzák, hogy nagy kárt tegyen bennem, így hát az első madagaszkári éjszakát egy számomra teljesen idegen férfival egy ágyban töltöttem. Ami kifejezetten vidámra sikeredett, és alapvetően meghatározta egymáshoz való viszonyunkat, egy bizalomra épülő barátság kezdetét.

Határozottan állíthatom, hogy a repülőgép elhagyását követően azonnal magamhoz tértem, és hoztam a szokott formámat. Életem során sokszor előfordult, hogy osztoznom kellett ellenkező nemű kolléga vagy csoporttárs társaságával egy-egy éjszakára, így különösebben nem tartottam attól, hogy nem tudok majd aludni. Jólesett lezuhanyozni, és végre vízszintesbe helyezni magam. Mielőtt Imre az ágyon térdelve a feje felett lévő kislámpához nyúlt – közel kétméteres pali, igen hosszú testrészei vannak –, megkérdeztem tőle:

– Úgy kapcsolod le a lámpát, mint fel?

Döbbenten, majd öblös nevetésbe torkollva kérdezett vissza:

– Mi máshogy lehet még?

Beszólásom a nap mottója lett. A legtöbb szállodában ugyanis az ajtó melletti kapcsolóval is lehet a világítást le és felkapcsolni, és az én fejemben az járt, hogy hozzám az közelebb van, lekapcsolom. Mivel azonban én már a takaró alatt feküdtem, nem ugrottam fel, hanem előbb kérdeztem. Feleslegesen hetvenöt százalékos páratartalom és közel harminc fok mellett nem kapkod az ember.

Az éjszaka jelentős részét átnevetgéltük, mert álmosság hiányában igyekeztünk a részünkre összeállított malagaszi szavakat, kifejezéseket elsajátítani. Reggelre mindketten tudtuk malagasziul a számokat egytől tízig.

Madagaszkáron az évnek ebben az időszakában öt óra előtt néhány perccel kel fel a Nap és mindjárt teljes erejében pompázik. A világosságra hamar felébredek, és még lustálkodnék, azonban a fővárosi forgalom a napvilággal egy időben beindul, a zaj leírhatatlan, a hangok alapján úgy érzem, ázsiai élet forgatagába kerültem. Nem sokat tévedtem.

A teraszon megítélésem szerint úgy közel harmincéves teknős tanyázik. A misszió tolmács tagjai ujjongással és rajongással veszik körül, fénykép innen, fénykép onnan. A recepciós el is árulja, hogy a teknős harmincéves. Igazán elmehetnék korjósnak, jól saccoltam; a korábbi afrikai utamon megismert nyolcvanéves teknős, Mária mérete után egyszerű arányosítást végeztem.

A Zenit szálló nagyon tisztességes felszerelésű, reggelit is kapunk, bár azt azért már fűszerezi némi helyi sajátosság, tálcáról, ölben fogyasztható. Kávé, tea, bagett, vaj, lekvár, croissant. Tökéletes, egynapi koplalás után farkaséhesen látok hozzá. Éppen lakmározni kezdtünk, amikor magyar szót hallottunk. Nagy az öröm, meglátogatott bennünket Éva, aki tizenöt évvel ezelőtt férjhez ment egy malagaszihoz, azóta itt élnek a fővárosban. Közel egy órát beszélgetünk, s rengeteg hasznos információhoz jutunk. Éva elárulta, hogy Magyarországon élő édesanyjától tud arról, hogy mi itt vagyunk, édesanyja pedig a misszióról szóló médiahírekből értesült. Kicsi a világ – olyan elcsépelt frázisnak hangzik, és mégis valahogy mindig aktuális. Évától megtudtuk, hogy milyen nemzeti ételek, italok vannak, melyik gyümölcsnek mikor van idénye, mit érdemes megnézni, milyenek az útviszonyok, mire vigyázzunk, mire kell és mire érdemes figyelni. Zsongott az agyam, meg sem tudtam mindent jegyezni, bíztam a többiek memóriájában is, nem hiába.

Talán a legfontosabb helyi hír az volt, hogy megérkezésünket követő héten népszavazás lesz egy új referendumról, és emiatt komoly biztonsági előkészületek zajlanak, ellenőrzések, igazoltatások várhatóak. Elő is készítjük menlevelünket, amit a konzul úrtól kaptunk, ez pecsétes aláírással igazolja, hogy kik vagyunk, és mit keresünk Madagaszkáron. A referendumra egyébként azért van szükség, mert Madagaszkáron másfél éve ideiglenes kormány működik. A kormányfő a harmincas éveinek elején jár, korábban ő volt a főváros polgármestere, polgári foglalkozása disk jockey. Évának nincs túl jó véleménye az előző kormányról, a nép azt sérelmezi, hogy az ország gazdaságát nem sikerült fellendíteniük, a sajátjukat annál inkább. Éva elmondása alapján a munkanélküliség meghaladja a nyolcvan százalékot, ami a tizenhét-húszmilliós lakosságot, a magyar, vagy, ha úgy tetszik, az európai korfa teljes fordítottjának megfelelő népesség összetételét figyelembe véve – véleményem szerint – végzetes szám. Mivel a jelenlegi kormányfő is puccsal jutott hatalomra, még ha vértelen is volt, az országot embargó sújtja az afrikai közösségek részéről. Ezt Éva nem említi, de mi tudjuk más forrásokból.

Mivel a fővárosból támaszpontunkra, Antsirabe-ba tartó út ennyi csomaggal kényelmetlen lenne, valamint a sok csomag miatt az ellenőrző pontokon való átjutásban is komoly akadályt jelenthet, a fogadásunkra elénk érkezett bizottság tagjai úgy döntenek, hogy a bőröndöket bozót-taxival külön elküldik.

Antsirabe százhetven kilométerre van Antananrivótól, a fővárostól. Úgy kalkulálok, hogy ezt a távolságot 2-3 óra alatt megtesszük. Tévedtem. A fővárosi forgatagban hirtelen elénk tárul Madagaszkár arca: ázsiai vonású, vékony testalkatú, inkább alacsony termetű emberek; a hatvanas, hetvenes évekből ismert gépjárműpark, koszos utcák, szmogos levegő. Egy pillanat alatt megállapítom, ez nem az az Afrika, ahova visszavágytam. Nem rosszabb, vagy jobb. Egyszerűen más. A forgalom lehetetlenné teszi a gyors közlekedést, kivéve a gyaloglást és a pousse-pousse-t. A fővárosban közel négy millió ember él, mosolygósak, kedvesek, barátságosak. Néhány iskolás halad el mellettünk, szép, zöld kockás egyenruhában. Fel is rémlett iskolás korom, amikor még kötelező volt köpenyt hordani a tanítási órákon. Egyenes szálú, fekete hajú, mandulaszemű férfiak gyalogolnak mellettük, nevetve mutogatnak a kisbuszra, ránk:

– Vazah, vazah!

Idegen, mondják. Rajtunk kívül fehér ember nem sok van errefelé. Az én búzakalász szőke hajam különös látvány lehet számukra. Lassan araszoltunk a városból kifelé, a zsúfoltságot fokozatosan vette át a szemet gyönyörködtető táj látványa. Gazdag fauna világ, zöldellő parkok, mezők, aztán egyre kijjebb jutva az eltolt szinteken megművelt rizsföldek képe. Szívszorongató látványt nyújtanak a sziklás hegyvidék talpalatnyi földterületein verejtékes munkával elültetett, zöldellő rizspalánták; a marhacsordát terelő fiatal, szinte még gyerek pásztorfiúk, megszámlálhatatlan gyereksereg, mezítláb, koszosan, soványan. Nem erre számítottam. Bár voltak ismereteim arról, hogy Madagaszkár állat- és növényvilága eltér az afrikai kontinensétől, mégsem számítottam ekkora különbségre. Az első benyomás erről az országról az, hogy ez inkább Ázsia, mint Afrika világa. És ettől a pillanattól kezdve nem voltak elvárásaim, nem voltak igényeim, azt kapom, amit kapok, úgy kell elfogadni mindent, ahogy van. Elhatároztam, hogy igyekszem minél többet megtudni erről az országról, erről a népről.

A kényelmesnek igazán nem nevezhető buszozás során megérkeztünk az első ellenőrzési ponthoz. A várost nem lehet csak úgy elhagyni. A megállást az úton keresztbe fektetett szögesdróttal kényszerítik ki. Gépfegyverrel felszerelt katona lép a vezetőhöz, egy másik körbejárja a kisbuszt, és kellő komolysággal mér bennünket végig. A vezetőnknek igazolnia kell magát, be kell mutatnia a jogosítványát, a gépkocsi papírjait, hovatovább még azt a pecsétes, érvényes papírt is fel kell mutatni, miszerint ő fehér embert szállíthat. Madagaszkáron ez önálló tevékenységi kör, ráadásul engedélyköteles tevékenységi kör.

A kisbusz rendre lerobban, így a tervezett háromórás utat sikerül több, kisebb-nagyobb pihenővel megnyújtani. Ilyenkor minden árnyék nélkül üldögélünk az út mentén, és várjuk, hogy az autó újrainduljon. A három malagaszi nem tesz semmi más, mint bennünket nyugtatgat, hogy nincs semmi probléma. Tizennyolc évesen szereztem jogosítványt és az első autóm kétszer olyan idős volt, mint én. Ezt sokszor kellett megbikázni, vagy betolni. Doktor Imre csupán néhány évvel idősebb nálam, így gondolataink nagyon sokszor teljesen átfedték egymást. Közel egy órás várakozást követően majdnem egyszerre szólalunk meg, hogy toljuk be a kisbuszt, vagyunk rá kilencen, a sofőrt leszámítva nyolcan. A malagaszi sofőr irányításával először hátratoljuk a kisbuszt, száz métert lejtőn visszafelé, majd előre kétszázat. A kisbusz csak nem indul. Utólag kiderül, hogy sofőrünk csak ült az autóban, az ilyenkor elvárt sebesség-kuplung játékról fogalma sem volt. Ő csak egyet tudott: várni kell, és magában jót mulatott, hogy mi a kisbuszt riszáljuk így is, úgy is. Hosszas inzultálásunkra elárulja, hogy az ő vezetési stílusa az, hogy lejtőn kikapcsolja a motort, a lejtő alján visszakapcsolja. Ez azonban nem mindig sikerül, és ilyen esetekben az újraindításhoz meg kell várni, amíg a motor hűl egy kicsit. A lehűlésre hosszú-hosszú perceket várunk, lévén a napon negyven foknál is melegebb volt.

Egy ilyen kényszerpihenőre egy nagyobbacska településen kényszerülünk, ahol a malagaszi kísérőink beülnek megebédelni, ezalatt mi körüljártuk a falut. Gyakorlatilag első benyomásainkat a mindennapi életről itt szerezzük meg. Az út két oldalán elterülő városka közepén kőépület felirattal: public WC, mipipi ötven, mikaka száz. Újabb két szóval bővül szókincsünk. A helyi piacon szemünk elé tárulnak az idénynek megfelelő gyümölcsök, zöldségek, gabona és húsfélék. Mangó, legalább öt-hat féle. Első pillantásra teljesen egyformának tűnnek, azonban némi megfigyeléssel és gyakorlással markáns különbségek mutatkoznak. Alakjuk, színük, állaguk tényleg határozott eltérést mutat. Nem is gondoltam volna, hogy a rizs ennyiféle szemű és ennyiféle színű tud lenni. A földön egymás mellett tíz-tizenkét zsákban a fehértől a drapp számos árnyalatában düledeznek a rizsszemek. Mindegyik tetején rozsdásodásnak indult fémdobozka megtöltve, ami negyed kiló kimérésére szolgáló mérőedény. A hentespult civilizációs fogalom, a csempelappal lefedett kőasztal tökéletesen betölti funkcióját; ritkásan helyezkednek el rajta a húsdarabok. Megállapítani igen nehéz, hogy mely állat mely része, de sovány, zsírtalan, csontos áruk. A leírhatatlanul piszkos ruházatú árusok az árnyékban üldögélnek, kezükben botra rögzített tollakkal unottan hessegetik portékájukról el a legyeket, bogarakat. Lassú, monoton mozgás, miközben bennünket mustrálgatnak. Déli egy óra van, a nap erősen tűz, szinte belesüt bennünket a vörös földbe. A központinak tűnő helyen alumínium edényben parázs felett fehér, nyákos étel készül. Közelebbről megtekintve rizs. Az edény körül néhány malagaszi kis, öblös tálból falatozik, némelyik ölében pici gyerek. A helyi szatócsboltba is benézünk. A látvány megdöbbent: Coca-Cola, Always betét, gombelem szemben a polcokon. Még „Tucc ennél jobbat?” is vehető. Minden van. Szó szerint minden. Ugyan az egyes árukból csak egy-két darab, de minden van. Nem is sikerül az egyes dolgokat azonnal felismerni, veszünk is pisztáciát, bár első ránézésre mogyorónak tűnik, de az árus azt mondta, hogy pisztázs. Gyors kalkuláció. Nagyon olcsó. Veszünk. Az első falatok után tudjuk, mogyorót vásároltunk, nem is annyira olcsón.

Lassan megérkeznek kísérőink is, így továbbmegyünk, reménykedve, hogy a célállomásig többet már nem robbanunk le. Hat óra felé érezhető nyugtalanság lesz úrrá kísérőinkön, sötétedés előtt kell Antsirabe-ba érnünk, ami innen még harminc kilométer. Antsirabe-ba érve mindjárt a kórház területére szállítanak bennünket, a területen átvágva, a kerítés melletti önálló épületben rendezkedhetünk be. Indulás előtt úgy tudtuk, hogy valamelyik főorvos lakásában leszünk elszállásolva, ez az épület azonban inkább tűnik kórteremnek vagy étkezőnek, mint lakásnak. Két nagy terem, egy konyhaszerű tér, valamint fürdőhelyiség; egymásból nyílva, ebben a sorrendben. A lányoknak öt ágy az egyik teremben, a másikban az étkezőasztal hat székkel, doktor úr ágya itt kap helyet. Szerény. Polc, szekrény nincs. A következő egy hónapban bőröndből öltözünk. A zuhanyzó egy csapos, csak hideg víz van.