ZANE GREY

Majesty tanyája

Regény

Fordította:

Dr. Papp László

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I. FEJEZET EGY FÉRFI FEKETE LÓVAL

II. FEJEZET MILYEN KICSI A VILÁG

III. FEJEZET MAJESTY HAZAÉRKEZÉSE

IV. FEJEZET BONITA IFJÚ BARÁTJA

V. FEJEZET EGY ZÜMMÖGŐ MÉH

VI. FEJEZET MARHATOLVAJOK NÉGY KERÉKEN

VII. FEJEZET HEVES VERSENYFUTÁS MADGEÉRT

VIII. FEJEZET VÉGZETES KÁRHOZATRA ÍTÉLVE

IX. FEJEZET A LEGNAGYOBB PARTI

X. FEJEZET ÚT A KATASZTRÓFÁBA

XI. FEJEZET REN STARR ÚTJA

XII. FEJEZET SZÍVBE ZÁRT NYUGATI LEÁNY

I. FEJEZET
EGY FÉRFI FEKETE LÓVAL

Lance Sidway megállt a Természettudományi Múzeum lépcsőjén, és magában keserűen felnevetett, amint arra gondolt, hogy ez immáron a harmadik látogatása ebben az intézményben. Két korábbi látogatása alkalmával már végigbarangolta a termeket, megnézegette az emelvényeken kiállított különféle fajtájú kitömött állatokat. Szerette a négylábú teremtményeket, s bár lehangolta ezeknek az élettelen utánzatoknak a látványa, melyek egykoron szabadon éltek a vadonban, valahogy mégis eltöltötte a békességes menedék érzete, amit azóta sem volt alkalma tapasztalni, hogy Hollywoodért elhagyta Oregoni otthonát, a tanyát.

Tisztában volt azzal, hogy pompás fehér lovának szép jövője lehet bármelyik mozgóképszínház stúdiójában, sőt talán bizonyos értelemben neki is. Bár magában visszaborzadt a puszta gondolattól is, hogy színész legyen és lovasmutatványokban játsszon dublőrszerepet a mozivásznon valamelyik csinos cowboy Apolló helyett, s hogy folyvást a stúdiók körül őgyelegjen, csupán azért, mert egy csodálatos ló tulajdonosa, és hagyja, hogy egy lelkes állat keresse meg számára a megélhetést; nos ez igazán nem felelt meg az érvényesülésről alkotott elképzeléseinek.

Tény, hogy ilyen körülmények között egyáltalán nem vágyott arra, hogy itt Hollywoodban alapozza meg jövőjét, amint ez az átmeneti pénzkereseti szükséghelyzet elmúlik. Nance, a húga, tökéletesen felgyógyult az operáció óta, és rövidesen férjhez megy. Lance kétségtelenül az Umpqua iránti érdeklődésnek köszönhette azt, hogy most elegendő pénz lapult a tárcájában ahhoz, hogy kitarthasson vele addig, míg valami kedve szerint való munkát nem talál.

Leginkább ahhoz érzett volna kedvet, hogy elinduljon lóháton, s átvágjon Dél-Kalifornián meg Arizonán, talán egész Új-Mexikóig. Bár a marhatenyésztés arrafelé minden bizonnyal megszűnt már kifizetődőnek lenni, de Arizona pusztái, hegyvonulatai, vagy Új-Mexikó bársonyosan zöld völgyei, melyekről már annyit olvasgatott, nyilván sokkalta vadabbak és szabadabbak lehetnek, mint azok a régi legelők, melyeken korábban lovagolt. És ott minden bizonnyal akadna valami munka egy olyan fickónak, aki szereti az állatokat.

Ruganyos léptekkel sietett fel a legfelső lépcsőfokra, hogy megcsodálja a ködpárába burkolózott Sierra Madrét, mely a lakatlan vidéket elzárta szemei elől. Végiglépdelt egy rózsalugason, mélyen orrába szívva az édes rózsaillatot. S bár a rózsák gyönyörűek voltak, Lance mégis jobban kedvelte a vadvirágokat. Eközben egyre azon töprengett, hogy milyen nehézségekkel járna Umpquaval elhagyni Kaliforniát. A ló elhízott, munkára lenne szüksége. Az aszfaltút vajmi keveset jelentett neki. Palm Springstől délre talán már többnyire puha talajon tudná folytatni az útját. Márpedig ha Umpqua visszanyeri a kondícióját, akár napi ötven mérföldet is meg tud tenni, minden nehézség nélkül.

A múzeumkertből kiérve és továbbhaladva, Lance egyszerre az egyetem területén találta magát. Az utcán mindkét nembéli egyetemi hallgatók sétálgattak, egyesek csoportba verődve csevegtek, míg mások könyvvel a hónuk alatt jöttek-mentek. Ezek a színpompás melegítőben, fedetlen fővel járó fiúk és lányok, akikről lerítt, hogy tele vannak életörömmel, a bánkódás keserű emlékét ébresztették fel Lanceben. Miután befejezte középiskolai tanulmányait, csaknem egy éven át a Corvallis kollégium hallgatója volt, s a kezdeti nehézségektől eltekintve, melyek azóta már megszépülve tódultak fel emlékezetében, egész jó eredményt ért el a tanulás terén, s még eredményesebben atletizált. Ám közbejöttek az anyagi nehézségek, és Nance betegsége arra késztette, hogy Hollywoodba menjen. Pedig szerette ezt az egyetemi légkört. Talán, ha az apja nem halt volna meg, s nem hagyta volna árván Nancet és őt!…

Lance elűzte magától ezeket a keserű gondolatokat. Végtére is a húga meggyógyult, jól van – boldog – és övé a Nyugat legremekebb paripája, nyilván sok új kaland vár rá Nyugaton. Lance úgy vélte, hogy joggal nevezheti szerencsés fickónak magát!

Egy útkereszteződéshez érve Lance megállt, hogy még jobban magába szívhassa az egyetem légkörét. Aztán felfelé ballagott a keresztutcán, az árnyas fák irányába. Ezen a környéken is sok egyetemi hallgató járkált, kötekedő hangot és vidám, éles kacagást hallatva.

Hirtelen egy autóduda fülsértő hangja vonta magára a figyelmét, akárcsak az egyetemistákét. Lance hátrafordulva, a főutca irányából egy nyitott tetejű versenykocsit látott bekanyarodni a sarkon. Egy lány ült a volánnál, fedetlen fővel. Haja úgy ragyogott, akár valami aranyló fátyol. Ebben a pillanatban a lány visszahúzta karját, mellyel jelezte az irányváltoztatást. Mögötte egy másik autó érkezett robogva, az, amelyik éles hangon szólaltatta meg dudáját. Most beérte az előtte haladót, s felzárkózott a lány kocsija mellé. A két benne ülő személy láthatóan rendőr volt. Egyikük odakiáltott a lánynak, hogy álljon meg. A fiatal hölgy minden további nélkül lefékezett, kissé tovagördült Lance előtt és megállt az első fa árnyékában, ahol nyomban féltucat diák csődült össze. Lancenek elég volt pár lépést tennie, hogy a közelükbe érjen. Lépteit megnyújtva, kíváncsi érdeklődéstől vezérelve, s a rendőr durva kiáltásától kissé bosszúsan igyekezett az autók felé. Éppen időben ért oda, hogy a következő szavakat hallja:

– Miért nem állt meg a felszólításra?

– Én megálltam – válaszolta a – lány kimért hűvösséggel. Lance csatlakozott az egyetemisták járdaszélen gyülekező csoportjához. Közben mások is érkeztek az egyetem területéről, különböző irányokból, akadtak, akik futva értek a helyszínre. Lance most már egészen közelről láthatta a lányt. Lancenek többször is volt már alkalma elviselni a szebbik nem elragadó káprázatának gyötrelmeit a stúdióban és a külső felvételeknél is, de el kellett ismernie, hogy még a mozivásznon sem látott olyan filmcsillagot, aki ennek a lánynak nyomába léphetett volna.

– Mit akarnak tőled ezek a kopók, Majesty? – kérdezte előrelépve egy magas, fiatal fiú.

– Nem tudhatom biztosra, Rollie – felelte nevetve a lány. – Gondolom, talán ki akarnak zavarni ebből az utcából.

– Mi a probléma, tiszt úr? – tudakolta a fiú.

– Túl gyorsan hajtott, ha egyáltalán van valami köze hozzá – vágta rá a másik rendőr, egy pocakos, vörös képű, keskeny ajkú férfi, felemelkedve a rendőrautóban.

– Van hozzá közöm, mivel ismerem ezt a hölgyet, és ő is ismer engem.

– Mi is ismerjük az efféléket.

– Valóban? – kérdezte az egyetemista csúfondáros hangon.

– Valóban! Negyvenöt kilométeres sebességgel kanyarodott be a sarkon, és még a karjával is elmulasztott jelezni.

– Én pedig azt mondom magának, zsaru, hogy mi láttuk a hölgyet bekanyarodni, és nem jött többel húsz kilométernél – szólt közbe egy másik egyetemi hallgató.

– Nem tennék meg, hogy odébbállnak innen és békén hagynak bennünket? – avatkozott közbe egy harmadik, siránkozó hanglejtéssel. – Nincs elég ittas vezető, akikkel foglalkozhatnának?

– Ez a lány is úgy fest, mint akinek van némi snapsz a vé-rében.

Kollektív pfujolás hallatszott az egyre szélesebb körben álló egyetemisták soraiból, akikhez egyre újabbak és újabbak érkeztek és ott tömörültek mögöttük, mivel észrevették, hogy alakulóban van valami érdekes. Lance jól látta, hogy mindez nem kerülte el a rendőr figyelmét. S nyilván számításba vette, hogy egy esetleges ellenséges megnyilvánulás testi épségüket is veszélyeztetheti.

– Hagyd a fenébe, bírságold meg és menjünk tovább, Brady – tanácsolta a volánnál ülő.

Erre a tiltakozás valóságos vihara tört elő az egyetemisták első soraiból. Rollie, akinek nyilván lehetett valami fontos tisztsége az egyetemen, teli tüdőből ráordított a rendőrökre, hogy fogják be a pofájukat.

– Takarodjatok ki innen, lúdtalpúak! – kiáltott rájuk élesen. – Itt lopjátok a napot, és bennünket akartok agyonsanyargatni! Hagyjátok abba a szemtelenkedést ezzel a lánnyal! Megértettétek? Különben nem állunk jót magunkért!

– Inkább te fogd be a szád, mert téged is beviszlek! – vágott vissza Brady dühösen, s közben máris kezdte írni az idézést.

– Mondd Madge, tényleg igaz, amit ez az alak állít? – érdeklődött Rollie.

– Nem, esküszöm, Rollie, most nincs igaza – felelte a lány. – Pár nappal ezelőtt tényleg megléptem előle, de ma valóban nem hajtottam többel húsz kilométernél.

– Ezt majd mesélje el a bírónak! – vágta rá Brady hidegen.

– Plusz gátolta a törvény képviselőjét az intézkedés foganatosításában.

– Méghogy törvény! Halandzsa! Csak olyankor bújik elő belőletek a törvény embere, ha semmit sem kell csinálni. Táguljatok innen a pokolba!

Azzal a főiskolások gyülekezete nekilódult a gyalogjáróról és elrángatták a rendőrt a gépkocsi mellől, aki félszeg mozdulattal kaszált egyet az öklével, félkörben sújtva kezével, hogy kiszabadítsa magát, s közben rendőrtársai felé kiáltott:

– Riadóztassatok!

Eme válságos pillanatban egy motorkerékpáros rendőr érkezett a helyszínre nagy berregés közepette, mire az utcán álló diákok sietve ugráltak félre az útjából. Brady pattogó hangon ismételte meg az előbbi parancsot, s újonnan érkezett társukkal együtt vagdalkozva csináltak helyet maguknak.

A hátrahúzódó tömeg lesodorta Lancet a járdáról, mert láthatóan pokolian felbőszült az egész egyetemista csoportosulás. Egyedül Rollien látszott határozottan, hogy beleéli magát az összetűzésbe. A lány, Madge viszont úgy viselkedett, mintha őt kifejezetten szórakoztatnák a történtek. Violakék szemei csak úgy lobogtak az izgalomtól. Rollie felugrott a kocsija hágcsójára és a lányhoz hajolva, halkan a fülébe súgott valamit. Brady zokon vette cselekedetét és vörösre gyúlt ábrázattal, szúrós tekintettel letaszította a fiút az autó lépcsőjéről.

– Szálljon ki a kormánykerék mellől, fiatalasszony – parancsolta, kinyitva a kocsi ajtaját. – Most majd mi visszük el magát egy kis utazásra.

– Viszik ám a fészkes fenét! – csattant fel szirénaszerűen a lány hangja, az újra becsapott kocsiajtó durranása kíséretében.

Brady egyszerre csak arra lett figyelmes, hogy egy csapat egyetemista körbeveszi a rendőrautót, és elkezdik lefelé tolni az utcán, míg a diákok másik csapata indián csatakiáltással megrohamoz egy éppen arra közeledő zöldség- és gyümölcsárus targoncát. Megállították és ledöntötték róla a sárga narancs és piros paradicsomhegyet, hogy az összekeveredve, áradatszerűen ömlött, gurult végig az utcán. A következő pillanatban pedig már láthatta, amint a levegő megtelik színes lövedékekkel. A céltábla természetesen a törvény nevében fellépő rendőrök autója volt. Az ablakokon szétcsattanó gyümölcsök s az üveg-csörömpölés összevegyült a diákság gúnyos nevetésével.

Ekkor a gépkocsivezető – udvariasnak egyáltalán nem nevezhető módon – megpróbálta szétzavarni a Brady körül támadt csoportosulást. Vad ordítozással igyekezett meghátrálásra bírni a diákokat, mígnem egy hatalmas, érett paradicsom találta telibe az arcát, amit persze pokoli ováció és gúnyos kacagás fogadott. A felé záporozó narancs- és paradicsomlövedékek nemcsak megállították rohanásában a beavatkozni készülő rendőrt, hanem el is vakították, valósággal elárasztották és laposra verték minden irányból. A közelből üvöltő sziréna jelezte, hogy megérkezett a rendőrök erősítése.

Lance a lány kocsija közelébe settenkedett, az egyetemisták pedig, kiknek száma ekkorra már többszörösére nőtt, seregnyi indián módjára, hangos rivalgással spriccelt szét az utcán. Ami még a zöldségárus bőséges narancs- és paradicsomkészletéből megmaradt, úgy eltűnt a kocsiról, mintha valami varázslat fújta volna el. Azután színpompás zárótűz zúdult a támadásra készülő rendőrökre. A rájuk záporozó gyümölcsbombázás egy ideig visszatartotta ugyan őket, de amint fogyni kezdett a muníció, a rendőrök előrenyomultak, hogy visszaszorítsák az egyetemistákat, az utcáról az egyetem kertjébe. De a diákság elleni támadás nem volt olyan átütő erejű, amilyennek Brady és társai szerették volna. Hiszen míg az egyetemisták csodálatosnak és kedvük szerint valónak tartották az összecsapást, addig a rendőrök a nyilvánvaló utálat láttán sem folyamodhattak tettlegességhez. Bármennyire dühítette is őket a háromszáz felzendült tanuló viselkedése, semmi egyebet sem tehettek velük szemben, minthogy visszaszorították őket az utcáról.

Lance módfelett szórakoztatónak találta az egész eseménysorozatot, egészen addig, míg fel nem háborította a lány hirtelen kiáltása, aki még mindig az autóban ült. Sietve felé fordult, s odaugrott a járdaszegélyről. Brady éppen felrántotta a kocsi ajtaját.

– Húzd csak ki az ülésről, Blondie! – parancsolta Brady, gorombán elkapva a lány vállát.

– Nehogy megpróbálja rámtenni a kezét, maga piszkos csavargó!

– Előállítjuk az őrsre! – jelentette ki Brady, nagyot rántva a lányon.

– Azt aztán soha! – tiltakozott a lány, beindítva a motort. – Álljon odébb, vagy felkenem az aszfaltra!

– Gyerünk, megyünk az…

Lance elkapta a rendőr csuklóját, lerántotta az autóról, s amint az meglepetten szembefordult vele, ököllel teljes erővel a rendőr pocakos hasába vágott.

A dobütésre emlékeztető csattanó hangot levegő után kapkodás követte, majd Brady lassan lecsusszant az autó mellé. Lance óriás tenyere utánanyúlt, félrehúzta az induló kocsi lépcsője mellől, aztán egy hatalmas lengőütéssel a rendőr zavarodott képébe sújtott, úgy, hogy az aléltan rogyott az utcára. Lance pedig gyors mozdulattal beugrott a gépkocsiba.

– Egy-kettő, lépjen a gázra! – kiáltotta.

De majdnem előbb, hogy a szavak elhagyták volna az ajkát, a kis kocsi már megugrott. A hirtelen lendülettől Lance erősen beütötte a térdét. A duda éles tülkölésére a diákok sietve félreugráltak, hogy mentsék a bőrüket. A kocsi hamar felgyorsult a nyílt úton, és tovább fokozta sebességét, cikcakkos félkörívekkel előzgetve a forgalmat. Lance kalapja már rég lerepült a fejéről, de a haja is égnek állt, amikor Madge kocsija egy trolibusz oldalát súrolta.

Bár Lance úgy be volt rezelve, mint még sohasem, mégis cowboy csatakiáltás akart feltörni a torkából, amit alig tudott visszafojtani. Vére úgy lüktetett halántékában, mint a dobverő, vad lelkesedés kerítette hatalmába. A kocsi a főútról egy csendes mellékutcába kanyarodott, ahol a házak elmosódtak Lance szemei előtt. Egyik kanyar a másikat követte, végül a lány lassított, aztán a fékre lépve megállt egy parkolóhelyen.

– Tyűha! – tört ki a hang Lanceból, aki eddig a lélegzetét is visszafojtotta. – Ha üldöztek bennünket, akkor biztosan leráztuk őket.

– Ugye remek volt? – érdeklődött a lány, és meghökkentő nyugalommal, halkan nevetett hozzá.

– Míg élek, megemlegetem – tört ki Lanceból az elismerés. – Hanem mondhatom, maga aztán tud vezetni.

A lány nyugodt kézzel, szépen formált korall színű ujjaival egy monogramos arany cigarettatárcát húzott elő a retiküljéből.

– Köszönöm. Parancsol egy cigarettát?

– Nem utasítom vissza.

– Netán megijesztettem?

– Szó, ami szó, eleinte igen. De aztán nagyszerű volt figyelni, ahogy vezet.

– Hát mi aztán szépen összejöttünk, és köszönhetjük azoknak a mihaszna kopóknak. Lényegében most mindketten a törvény elől menekülünk.

Lance egész idő alatt a lányt bámulta, s teljességgel tudatában volt belső rajongásának. Gyönyörűséget lelni a női szépségben, ez egy olyan érzés volt, amivel még adósa volt Hollywoodnak. De most erősen úgy tűnt, hogy amit e pillanatban lát, minden korábbi mulasztást pótolni fog, méghozzá kamatostól.

– Óh, a keze! – kiáltott fel a lány hirtelen aggodalommal.

Lance csak most vette észre, amint eddig görcsösen ökölbeszorított kezét kinyitotta, hogy ízületeit csúnya zúzódások borítják. Nagy, lebarnult keze volt, mely jól illett csuklójához.

– Egy kicsit bedagadt az öklöm – vont vállat Lance –, ennyi az egész.

– Ennyi? Kíváncsi volnék rá, hogy az a zsaru vajon miként vélekedik erről? Sosem fogom elfelejteni az arcát. Éppen ránéztem, amikor gyomronvágta. Mondhatom, izgi látvány volt.

– Ennek igazán örülök – felelte Lance, sugárzó arccal figyelve a lányt.

– Az az igazság, hogy nagyon a bögyében vagyok már annak a rendőrnek. Egyszer korábban már rajtakapott gyorshajtáson. Legutóbb pedig szemeztem vele, tudja hagytam, hogy azt higyje, hogy… Találkát beszéltünk meg, amire persze nem mentem el. Következő alkalommal kérdőre vont, sértegetett, mire én otthagytam és elfutottam. Ma nyilván ezért vadászott rám, el akart csípni.

– Úgy, szóval ez rejlik a dolog hátterében! Az átkozott tökfej! Sajnálom, hogy ezért felelősségre fogják vonni. Szóval sajnálom, de le kellett ütnöm azt a kopót. Épp magát néztem, amikor…

– Ne is törődjön vele. Közbelépésével egy életre barátok lettünk. Láthatta, hogy Rollie milyen bátor, de ezt még ő sem merészelte volna. Maga nem kollégista?

– Nem. Bár voltam egy évig a Corvallis egyetemen. Akkoriban… de ez magát úgysem érdekli. Azt hiszem, jobban teszem, ha most elmegyek.

– Ne menjen még – mondta a lány, s marasztalóan fogta meg a karját. – Nagyon is érdekel, amit mond. Csak nem akar faképnél hagyni egy ilyen regényes kaland után? Képes volna rá?

– Hát, Miss Madge… én… nekem… a hölgyek óhaja természetesen mindig parancs.

– Jól mondja, mindig is legyen az, mégha nem is az. Kérem, meséljen nekem magáról. Fogadni mernék, hogy Hollywoodból jött. Olyan a külseje.

– Pedig nem vagyok filmszínész – hárította el Lance sietve.

– Nem az? Nagy kár! Maga igazán elég jóképű ahhoz, hogy az lehetne. Hogy fognak irigyelni az egyetemista barátnőim! Most elmegyünk hozzám, hogy összeismerkedjen velük.

– Ez igazán nagyszerű lenne, de attól tartok, hogy nem lesz rá lehetőségem, mindenesetre köszönöm a meghívást.

– Maga nős?

– Nem vagyok az. És nem is vagyok szerelmes.

– Pedig hogy érdekelné ez a lányokat – kérlelte Madge pajkos komolytalansággal. – El kell jönnie. Ugye eljön?

– Nagyon kedves, igazán sajnálom, de nemet kell mondanom.

– Nahát, hogy ezt kellett megérnem! Kosarat kapok egy lovagtól, aki értem verekedett! Ilyesmi még nem fordult elő, legalábbis eddig még nem, ezt a barátaim is tanúsíthatják. Netán valaki mással van találkája? Egyáltalán, mit csinál Hollywoodban?

– Van egy lovam, az szokott szerepelni a mozivásznon, nem én. Bár egy ízben nekem magamnak kellett lovagolnom rajta a színész helyett. De ki nem állhatom ezt a mesterséget. Ez csaknem olyan durva dolog, mintha hagynám, hogy ők üljenek rá.

– Biztosan nagyszerű ló lehet. Milyen izgalmas! Én is szeretem a lovakat.

– Annyira, mint a gépkocsikat?

– Még annál is jobban. Nekünk van egy ranchunk Arizonában, ahol van néhány arabs telivérünk is… A maga lovát hogy hívják?

– Umpquának.

– Umpqua? Ez bizonyára indián név?

– Igen, az. Gyors, fürgét jelent.

– Akkor nyilván nagyon tudhat futni, ugye?

– Méghogy futni? Kicsi úrhölgyem, Umpqua olyan gyors, mint a szélvész.

– Nekem is van egy gyors lovam, és fogadni mernék, hogy futásban megverné a magáét.

Lance nevetett, úgy látszik, hogy egy vérbeli nyugati leányzóval hozta össze a sors. Ez természetesen mit sem vont le varázslatos szépségének értékéből.

– Milyen lova van? Meséljen róla! Szép, nagynövésű? – érdeklődött a lány.

– Minden megvan benne, amire egy pompás paripának szüksége van. Umpqua ereiben arab vér csörgedezik – elégítette ki Lance a lány kíváncsiságát, akivel úgy látszik, hamar megtalálták a közös, mindkettőjüket érdeklő témakört.

– Magas, karcsú állat. A szőre sima és fekete, csak a négy lába, meg az orra fehér. A szemei lágyan csillogóak. A tekintete csupa tűz és mégis gyöngéd. Ez a hollywoodi filmezés viszont sajnos nem tett jót neki. Ezért is akarok elmenni innen, hogy rendbe hozzam a dolgát. Umpqua túl finom, túl jó, túl kedves ló Hollywoodnak.

– Nyilván nagyon szereti a lovát, igaz? – bólogatott Madge, teljességgel megértve a fiút.