Kürthy György

Mars

Misztikus társadalmi regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

I.

– Nem fog elmenni.

– De elmegyek!

– Ha kérem…

– Akkor is!

– És ha parancsolom?

– Akkor méginkább!

– Ez az utolsó szava?

– A legutolsó!

Úgy néztek egymásra, mint két párbajozó, szikrázó szemük reszketett az idegességtől.

Frank Cox fölállott, röviden meghajtotta magát és eltávozott.

Elly pár pillanatig még ott ült a karosszékében, azután dacosan fölvetette fejét és felbiggyesztett ajkkal elmosolyodott.

– Végre is mindegy – mondotta magában.

– Nekem megéri…

Ezután nyugodtan átment az öltözőjébe, becsöngette komornáját és toilettejéhez kezdett.

Olcsó és feltűnő ruhát vett magára, összekócozott fejébe sportsapkát nyomott, arcát meg kifestette.

– A revolver készen van?

– Igen, kisasszony… A boxer is.

– Helyes.

Még egyszer megnézte magát a nagy állótükörben, azután elővett egy illatszerszórót, amelyből átható, de közönséges parfümöt permetezett magára.

– Kérem, telefonozzon Mr. Fairbanksnek, hogy készen vagyok – szólt oda a még mindig várakozó cselédnek, miközben tízcentes pléh cigarettadobozát kabátja zsebébe csúsztatta.

A komorna eltűnt és a leány, immár teljes lelki nyugalommal gyújtott rá egy drága egyiptomi cigarettára.

– Az utolsó jó dohánynemű, amit ma elszívok… – mormogta magában. – Hacsak valaki meg nem kínál ma éjjel ilyesmivel.

A komorna visszatért.

– Mr. Fairbanks tíz perc múlva itt lesz.

– Jól van, elmehet. Ma már nincs szükségem magára.

– Igenis. És a fürdő?

– Mint rendesen. Kettőkor éjfél után . . . Azaz, ha akkor még nem volnék itthon … Nem, akkor majd magam elkészítem. Maga mindenesetre feküdjék le.

A komorna halkan eltűnt a zajtalan szőnyegeken és Elly magára maradt. Még kilenc perce volt és ezalatt végiggondolta szerelme történetét.

– Frank jó fiú – állapította meg végül – de kissé maradi. Majd kibékül, vagy ha nem: úgyis jó.

A portás gongja riasztotta föl visszaemlékezéseiből és a következő percben Mr. Fairbankst jelentette az inas.

– Hogy van Miss Wood? – lépett be a látogató a fogadóterembe. – Szép időnk van ma.

– Igen. Azt hiszem, jól fogunk mulatni – és a leány mosolyogva nyújtotta oda kezét. – Mikor indulunk?

– Ha már besötétedett. Úgy egy félóra múlva.

És gépiesen nyúlt a mellénye balzsebe felé, de elmosolyodott és a csuklójára szíjazott féldolláros acélórát nézte meg.

– Most nyolc óra. Félkilencre rendeltem ide az autót.

– Hát autón megyünk?

– Nos, Madge-ért és Biliért a kocsimon megyünk, amely azután a 16-ik utca szögletén letesz bennünket. Onnan már csak két-háromszáz lépés.

Elly összecsapta kezeit és ugrálni kezdett.

– Pompás lesz! Úgy-e, sok érdekeset fogunk látni? Magammal viszem a revolveremet is.

Fairbanks elnevette magát.

– Revolver? Ez egy kis túlzás, bár én magam is elhoztam az öreg velodoggomat. Mindenesetre: nem fog ártani az elővigyázatosság.

– Senki sem tud a dologról?

– Senki.

– Craytont sem értesítette?

– A detektívet? Nem. Eleinte ugyan gondoltam rá, hogy szólok neki: legyen a közelben…

– Nem, nem. Jól tette, hogy kihagyta a játékból, így izgalmasabb.

Megitták a teájukat, miközben beesteledett. Azután Fairbanks felcsöngette Bilit, a barátját és nemsokára eltávoztak a palotából.

Meg kell jegyeznünk, hogy a férfin kitaposott, talpalt cipők, különböző szövetekből való ruhadarabok voltak, ingéről hiányzott a gallér, melynek helyét egy kétes színű shawl foglalta el, haja nem volt simára fésülve és fején egy ócska barna keménykalap ékeskedett.

Frank sötét gondolatok között távozott a Fifth-Avenueról és gyalog ment tovább a Central-park csöndes útjain.

Az enyhe estébe távolról búgtak bele az autók és hajótülkök és elképzelhetetlenül messziről morajlott ide a nagyváros zsivaja.

Majdnem egyedül járt az illatos sétányon, amelyre már kékeslila ködök ereszkedtek és a távoli napnyugta rozsdásan lángoló színei alig bírtak maguknak utat törni a füstön és gőzökön keresztül.

Az ég keleti oldalán most bukkantak föl az első csillagok.

Mély elmerültségéből egy hang verte föl:

– Halló, öreg cimbora, merre jársz itt? Ontaro volt, a barátja, a neves professzor. Szinte megörült most neki, csalódásának és szomorúságának ezekben a perceiben.

– Hazafelé megyek. És te?

– Csak sétálni jöttem ki. Ha akarod, veled tartok.

– Helyes. Amúgy is föl akartalak keresni legközelebb. Fontos mondanivalóm volna számodra.

– Annál jobb. Gyerünk együtt.

És a két jóbarát végigvágott a sima ösvényeken, mialatt Frank Cox fölbolygatott lelki egyensúlya kissé visszabillent a normális helyzetbe.

– Azt akartam veled közölni, hogy meghívást kaptam a coloradói obszervatóriumba. Teljes ellátás és havi ezer dollárfizetés… Velem jönnél-e?

– Vajon minek? Én élettannal foglalkozom, meg őslénytannal – felelte Ontaro.

– Igen, de vegyész is vagy. Sőt ez az eredeti foglalkozásod. És ennek ott nagy hasznát vehetned. Ha kedved volna…

– Esetleg. Csupán az a kérdés: kellek-e?

– Egy chemikusra nagy szüksége volna a csillagvizsgálónak és engem kértek meg: ajánljak egyet. Hanem valamit el kell, hogy áruljak. Az obszervatórium a legvadabb hegység közepén van, egy zord hegy tétjén, távol minden emberi kultúrától.

– Éppen nekem való – felelte nyugodtan Ontaro.

– Úgy hát elfogadod?

– Kész örömmel. Hanem te?! Hiszen tudtommal nősülni szándékoztál…

– Már abbamaradt. Elfogadom az ajánlatot. Igaz – hogy el ne feledjem – a te tiszteletdíjad havi nyolcszáz dollár, a teljes ellátáson kívül.

– Rendben van.

– És újra figyelmeztetlek: hetekig, esetleg hónapokig nem juthatsz civilizált emberek közé, városba, és nem lesz más társaságod, mint én, meg két más számoló kukac és a szolgák.

– Ez kell nekem – felelte a tanár – a tökéletes nyugalom és a csönd. Dolgozni és pihenni az emberektől. Nekem elég volt a kultúrából egyelőre.

– Akkor megegyeztünk? – mondta majdnem boldogan Cox és kezet nyújtott barátjának,

– Igen – felelte ez.

– Nos, én föladom a sürgönyt, hogy három nap múlva jelentkezni fogunk. Helyes?

– Tökéletesen.

Közben kiértek a Hatodik Avenue-re és újra belekerültek a villamfény, a zaj, az emberek és az autók zűrzavaros, lármás, bűzös forgatagába.

II.

A West-river egyik mocskos korcsmájában részeg matrózok mulattak. A prohibíciót megvetve, mámorukat még a hajóról hozták magukkal és elég pénzük is volt ahhoz, hogy az eldugott szeszesáru segítségével ne engedjék azt elpárologni.

A tulajdonos, egy sötétképű, barátságtalan, wild-westi, készségesen szolgált fel nekik mindent és egy nigger-kvartett hangjai mellett vígan folyt a szárazföldi mulatság.

Az ajtón egy rendőr szálas alakja nyomakodott befelé. A gazdát kereste.

– Mivel szolgálhatok? – hajlongott az előtte egy másodperc múlva.

– Zenét hallottam odakünn. Meg akarok győződni arról, nem szegik-e meg az alkoholtilalmat.

– Ó kérem – szólt a boss és udvarias kézmozdulattal tessékelte beljebb a szigorú tekintetű férfiút.

A kis szoba asztalán limonádé, narancslé és gránátalmaszörp állott és az ittas matrózok egyike éppen akkor öntötte végig poharának tartalmát az ajtót nyitó korcsmáros képén, mikor az belépett.

Éktelen zsivaj hallatszott az alacsony, pipafüstös szobából, amelynek sűrű légkörében alig lehetett megkülönböztetni egymástól a jelenlevőket.

A rendőr egy pillanatig tanácstalanul állott a küszöbön, majd hivatalos komolysággal nyomult előre, és mit sem törődve a révedező tekintetű, vörösarcú vendégek durva és hangos beszédjével, nekilátott a helyiség átkutatásának.

Az egyik matróz zajos dalba kezdett, míg a másik elkáromkodta magát. Ketten a kerek asztalra borulva ültek, a többi meg élénken verte öklével a taktust ahhoz a nótához, melyet egy civilruhás ember kísért a pianínón.

Senki sem zavartatta magát a váratlan belépéstől és a boss is nyájasan vigyorgott, minden fogát hófehéren villogtatva a hivatalos személy felé.

– Itt nincs semmi dugott áru. Az urak még a shanghai útról kapatosak…

A rendőr, megőrizve tekintélyét, apróra megvizsgált minden zeget-zugot a szobában, azután – ügyet sem vetve a jelenlevőkre – éppoly lassan és szigorúan távozott, mint ahogy belépett.

– Úgy-e, rendben van minden? – szólt a vendéglős a kis, homályos előszobában, miközben egy ötdollárost csúsztatott a hatalmas ember tenyerébe.

– Igen – szólt ez, leereszkedő, méltóságos hangon és távozott.

– Mikor lesz megint szerencsém? – nyájaskodott tovább a gazda.

– Nem tudom. Talán holnapután. De figyelmeztetem, hogy a kollégám még talán ma elnéz ide.

– Még ma?

– Igen. Úgy éjféltájban.

Hanyagul a sapkája felé billentette kesztyűs jobbkezét és anélkül, hogy bárkire nézett volna, kilépett az ajtón.

Odabent pedig ezalatt már régen visszakerültek az asztal lapja alá erősített tartályokból a szeszes üvegek és vígan folyt tovább a dáridó.

Rosita, a kreol leány, már a kerek asztal tetején táncolta a legújabb mexikói csípőtáncot és a háttérből előkerült Nennox is, a félszemű, ferdevállú, törpe benjó (szabad óráiban zsebtolvaj, de egyben orgazda is), aki szilajul kísérte imádottja és úrnője minden mozdulatát.

Tíz óra volt este. A rendőri patrull már tovasétált a Hudson-oldali kikötők mentén és semmi veszélytől nem lehetett tartani, amikor valaki kopogott a külső ajtón.

A korcsmáros összerezzent.

– Ki az?

A jelszót mondta egy férfihang, mire az ajtó föltárult.

Egy négy tagból álló társaság haladt le a három lépcsőn, amely az utca felszínét a söntés padozatától elválasztotta. Két férfi és két nő; éppen olyanok, mint a többi megszokott vendég. Egy fikarcnyival sem elegánsabbak, vagy gazdagabb külsejűek.

A gazda még mindig gyanakodó szemmel vizsgálgatta őket.

– Mi tetszik?

– Egy kis vacsorát, ha nincsen ellenére – szólt az egyik férfi,

– Igen, azonnal – felelte a korcsmáros és hátra akart vonulni a konyha felé, de keze ropogós papírgöngyöleget érzett, amiről azonnal megállapította, hogy pénz,

A nem egészen napvilágszerű helyen megnézve, rájött, hogy egy százdollárost juttattak markába, amely körülményből viszont azonnal tisztában volt, hogy „előkelő amatőrökkel” van dolga.

Most nyájas mosolyra ferdült bizalmatlan és legkevésbé bizalomgerjesztő arca, majd így szólt:

– Parancsoljanak az uraságok! Melyik különszobát óhajtják?

Félelmetes volt ez a vigyorgó arc, de a kis társaság vezetője ügyet sem vetett rá, így válaszolt:

– Vezessen a közös helyiségbe. Oda, ahol isznak!

Mr. Blackborn, a tulajdonos, kissé meglepődött, de azonnal a helyzet magaslatára emelkedve, kinyújtotta húsos, vörös kezét egy irányba:

– Akkor ide kérem!

A részeg matrózok szobája volt ez. Ott már tetőfokát érte el a mulatság és ingújjra, trikóra vetkezve, dülöngőzve, mindent össze-vissza beszélve, kóválygott az a nyolc-tíz ember, aki már délután óta itta a whiskyt és a sört.

Három leány sivalkodott és rikkantott a kipirult férfiak ölében és közben táncolt a rossz zongora előtt, míg a többiek fülsiketítő hangon bőgték a dallam hangjait és tenyerük-talpukkal ütötték hozzá a taktust.

Nem is vették észre, amint kinyílt az ajtó és új emberek jöttek be a helyiségbe.

A jövevények egy sarokban foglaltak helyet és szintén szeszt rendeltek.

– De nincs francia pezsgőnk – mentegetődzött a gazda.

– Nem baj, hozzon, amije van és egy szót se szóljon.

A testes alak eltűnt a bejáraton és ők benne voltak a vigalom kellős közepében.

Egy negyedóra múlva egyik matróz, aki a haditengerészeknél szolgált, odatámolygott az asztalukhoz és átölelte Ellyt, aki fölsikoltott és továbbugrott. Mire a tengerész – egyensúlyát veszítve – otrombán utána vágódott.

Elly kisiklott a markai közül és egy szék mögé menekült, de a fickó vérbenforgó szemekkel vette üldözőbe és már-már elérte, amikor Fairbanks öklével találta magát szemben.

– Menj az útból – üvöltötte a részeg és egy nyers mozdulatot tett a leány védelmezője felé.

De az állonütötte, amitől fölborult és ocsmányul elkáromkodta magát. Bili halkan odasúgta:

– Jó lesz innen elpárolognunk!

Ám a zene abbamaradt és a leütött hadimatróz társai is fölfigyeltek az incidensre.

– Ki velük! – ordította az egyik.

Egy másik süvöltve vágott közibük egy teli poharat, amin a három részeg nőstény éktelen röhögésben tört ki,

A helyzet veszedelmessé kezdett válni. A támadó tengerész lassan, de dühösen föltápászkodott a padlóról és új küzdelemre készen ment neki az idegeneknek,

Elly reszketve állott az asztal mögött, Madge síkoltott, Fairbanks és Bili pedig elővették szöges boxereiket.

Egy revolverlövés hasította át a füstpárás levegőt és ebben a percben fölpattant az ajtó.

A korcsmáros ijedt arca jelent meg a világos keretben és ezt sivította:

– El az üvegekkel!

De senki sem hallgatott rá. A törzsvendégek vak dühvel hadonásztak és ordítottak, fittyet hányva minden szárazföldi szabályrendeletnek és törvénynek. Az újonnan jöttek pedig sokkal inkább meg voltak lépetve, semhogy cselekedni tudtak volna.

– A rendőrség jön – harsogta újból a gazda és villámgyorsan tüntette el az italos edényeket a biztos rejtekhelyekre, míg az új vendégeinek szemével intett, hogy lépjenek meg mielőbb.

Fairbanks és Bili néhány jól célzott ütéssel fedezték visszavonulásukat és két perc múlva már a sötét utca biztos távolában voltak.

Az őrjárat pedig csak öt percre ezután lépte át a lebuj piszkos küszöbét, hogy onnan nemsokára nagyképűen, eredménytelenül, de néhány dollárral megterhelve távozzék újból.

Brooklyn valamelyik kis utcájának egyik kis lakásában csöndesen üldögélt együtt a két jóbarát.

– Mi vitt erre az elhatározásra olyan hirtelen? – kérdezte Ontaro barátját.

– A csalódás – felelte Cox. – Olyan rosszak az emberek és én úgy megcsömörlöttem tőlük.

– Igen. Ezt értem. De hát senki sincs, aki itt marasztaljon?

– Nincsen senki – felelte ez komoran.

– Úgy hát rendben van. És holnap utazunk?

– A reggeli 8.30-as vonattal. Az állomáson találkozunk.

– A viszontlátásra! – Megszorította barátja kezét és elment.

Frank egyedül maradt lakásán. Az ablakából kilátott Newyork bűnös, sötét, villódzó tömegére, amely fölött csudálatos nyugalomban és pompában ragyogott-csillogott az éjszakai égbolt.

Odavágyott ő, szomjas kívánsággal, a csillagokhoz, a ridegen fölséges számóriások vigasztaló romantikájába, ahol nem kell többé szerelemre, romlottságra, emberekre gondolni.

Ahol nincsen hiúság, gazdagság, nyomor; ahol apró, vagy nagy földi gyöngeségek elenyésznek a nagy, az egyetemes mindenség messzi bűvkörében. Ahol füstté válnak balga és nevetséges kis szenvedéseink, a véges érzések, a fájó semmiségek.

Végre határozottnak és erősnek érezte magát. Lerázta a földi nyűgöket, a társadalmi konvenciókat, a szív mindennapi bilincseit és átengedhette magát a tiszta és fenkölt jövendő szinte anyagiatlan gyönyörűségeinek.

Így álmodozott egy ideig, azután biztos mozdulattal kihúzta szekrényének egyik fiókját, kivett onnan egy köteg levelet és az asztalra tette.

– Ostobaság! – mormolta a fogai között. – A legjobb így!

És egy bádogtálcán elégette valamennyit. A hajdan oly édes, féltve őrzött, szarkalábsorokkal teleszántott sok kis illatos papírdarabot.

Mikor az utolsó is elhamvadt, mintha nehézsúly gördült volna le melléről, felsóhajtott és hangosan így szólt:

– Vége!

Azután az egész hamurakást beszórta a szemetesládába, lefeküdt és aludni próbált.

De álom nem jött a szemére sokáig.

Az Arcturus pisla fénye beragyogott ablakán és az Elly szemeinek reflexe is ott vibrált előtte a sötétben, még nagyon sokáig.

Csak hajnal felé nyomta el az álom és majdnem elkésett a 8.30-as vonatról, mely őt új állásába volt szállítandó.

III.

Egész Newyork lázas életet élt. Mindenki mulatott, tobzódott és vigadott. Mindenhol túlzottan élénk volt a hangulat, mámoros a kedv: a partok csapszékeiben éppúgy, mint a milliárdosok negyedében és a kisemberek tanyáin, mint a fezőrök klubjaiban.

A tilos ital folyt és a táncőrület orgiáit ülte. Az erkölcsök pedig éppen annyira elhanyatlottak, mint bárhol a világon, a Nagy Háború óta. A vén Európa csakúgy nyögte a reakció morál insanity-időszakát, mint Japán, vagy Mandzsúria.

A legképtelenebb és legféktelenebb mulatozások és dorbézolások színhelye volt a földkerekség minden nagyvárosa. A kicsapongás, az érzékingerlés, a beteg idegrendszerek minden foglalkoztatása lett úrrá a világon. A hasis, ópium, morfium, kokain és éter élvezése lépést tartott egyéb érzéki élvezetekkel.

Nem egy helyen napi szokássá vált a legszemérmetlenebb orgia, melyet a hatóságok behunyt szemmel nem vettek tudomásul, és amelynek oka és okozata a szemérmetlen börzejáték, a képtelenül hazárd csalások és levegőbe való gründolások erkölcstelen fertőjébe vezetett.

A nők gondtalanul dobták oda magukat olyan férfiaknak, akik minden lelkiismeret furdalás nélkül vágtak zsebre jogtalanul, vagy bűnösen szerzett milliókat.

Soha még nagyobb pazarlás, soha könnyelműbb és eszeveszettebb élet, de soha keservesebb nyomor és vakabb kegyetlenség nem tombolt a Földtekén, mint most. Sem Athénben, sem Rómában, sem Bizáncban, sem a Lajosok Franciaországában.

És ez általános tünet volt Friscótól Tokióig, Keletről Nyugatra és Nyugatról Keletre.

A ragály átharapódzott a legelszigeteltebb szigetecskére, a legelzártabb farmra, a legelmaradottabb országocskába is. A sötét Afrika, a még sötétebb Oroszország, a jeges Grönland és a lappok hideg hona éppúgy nem menekülhetett meg e járványtól, mint Anglia büszke arisztokratái, vagy a Nagy Fallal körülzárt ősi Kína.

Tömegőrület szállta meg az emberiséget, mint egykor a középkorban a szent vitustánc, vagy – elszigetelve – az ázsiai brahminok dervis-kultusza. Mindenki hódolt ennek a korkórnak, amit egyes, józanul maradt orvosok morbus postbelliensisnek neveztek el.

Az idegkimerültség utó- vagy mellékpótlásaként azután többféle szenvedély lett úrrá világszerte. Eleinte a spiritizmus, illetőleg a theozófia oly gyakran újra jelentkező mániája lépett föl fokozott mértékben, majd a természettudományok népszerűsített formái, különös tekintettel a szaporodás, a faji kiválasztódás és nemi differenciálódás eseteire; később az archeológia és a palaeontológia hódított tért a kiváltságosak köreiben, ahol különösen a leszármazás lehetőségeinek mikéntjét kutatták gondosan és buzgón, végül az asztronómia könnyebben érthető problémái kerültek szőnyegre.

Szinte betegségszerűvé fokozódott az a szenvedély, amellyel a gazdagok, majd a középosztály, végül a nép alsó rétege rávetette magát erre az elvont, komoly és szinte a matematika rideg régióiba tartozó tudományra.

Nemsokára nem volt olyan tehetősebb ház, amelynek lapos tetején ott ne ékeskedett volna egy kisebb-nagyobb teleszkóp, egy szektáns, vagy egy passageműszer és nemsokára nem tartozott a fashionable társaságba az az úr, vagy hölgy, aki ne tudott volna hozzászólni a bolygórendszer, vagy a tejút mibenlétéhez, akárcsak azelőtt a Judic, Caruso, vagy a boxvilágbajnok Dempsey életrajzához. Sőt a népies egyetemi előadások, a középiskolák, a munkástanfolyamok is sietve rendes tantárgyaik közé iktatták az asztrofizikát, mint „nélkülözhetetlen és elengedhetetlen” tantárgyat, mert a közhangulat és a közvélemény így kívánta.

Mindenki csillagász akart lenni. Mindenki behunyta balszemét, mihelyt leszállt az est és jobbjával az okulár keskeny üvegjén át szemlélte a Hold, a Vénusz, a Mars, a Szaturnusz és a többi csillagok csalóka, furcsa, elérhetetlen képét.

A milliárdosok illatos társasága éppúgy vágyódott a földi valóságtól elvonatkoztatott elérhetetlenbe, mint a plebejusok és proletárok szegény serege. Mintha mindenki megundorodott volna a Föld mai szennyes, ocsmány, aljas légkörétől, embertársaitól – egymástól – a hazug és megszeghető törvényektől, a csalárd szerződésektől, a háborúktól, melyek átmeneti békére vezetnek csupán, és a békétől, mely csak hosszas, kínos és véres-nyomorúságos háborúkat szülhet…

Mindenki menekülni akart – legalább képzeletben – a mindennapi lét drágaságától, küzdelmeitől és szenvedéseitől. Egy jobb, egy szebb, egy ideálisabb világba, távol a Föld miazmás légkörétől, messzire embertársaitól, valahol túl a hideg és anyagtalan éteren, a sötét, józan és tárgyilagos téren, messzire a valóság siralomvölgyétől, a Világegyetem valamelyik bolygójára: ahol boldogság és nyugalom honol, béke és egyetértés, ahol élni lehet, anélkül, hogy ölni kellene, vagy attól félni, hogy megölik az embert.

Ez volt az általános érzés és hangulat ebben az időben, mikor Frank Cox, Ontaro tanárral együtt, elfogadta a Colorado-observatórium ajánlatát és elfoglalta állását bent, a vad hegyek között.