Révay József

Márvány
menyasszony

Regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

1.  Tavaszi este Savariában

2.  A pálca

3.  A nagy utazás

4.  Maia Severa tragédiája

5.  A szent városban

6.  A táncestély

7.  Aelia Sorana levele Barbiusnak

8.  A boldog viszontlátás

9.  A flammeum

10.  A nagy varázsló

11.  Az éjszakai felolvasás

12.  Amor és Psyche

13.  Váratlan vendégek

14.  Napfényes Hellász

15.  Praxitelész műtermében

16.  Estély Surrentumban

1.

Tavaszi este Savariában

Szokatlanul meleg kora tavaszi szellő simogatta ezen a varázslatos áprilisi estén Savaria sétaterét, a Capitoliumot. Ilyenkor már valamennyien letudták fáradságos napi munkájukat – a mesteremberek, háziasszonyok, katonák, rabszolgák –, és önfeledten sütkéreztek a meleg este sejtelmesen áttetsző félhomályában.

A hömpölyögve hullámzó tömegben minduntalan felvillant egy-egy pajkos kacagás, csilingelő leányos nevetés, sőt néha egy-egy harsogó hahota; az ember azt hihette volna, hogy úrhatnám és fölényes katonatisztek hangoskodnak elbizakodottan, holott ilyesmiről szó sem lehetett, hiszen Savariában alig volt katonatiszt: a négyszögletes, négy saroktornyos vár helyőrsége mindössze egy centuria gyalogos volt, ez a száz ember pedig nem hangoskodott, nem fölényeskedett, hanem egész nap dolgozott; fegyvereit tisztogatta, élesítette, és egy-egy szakasza naponta végigcserkészte az Arrabo folyó erdős vidékét, az örökké fickándozó bojusok, azalusok, japidusok és egyéb szedett-vedett és jelentéktelen barbár törzsek tanyáit, és keményen kordában tartotta valamennyit.

Savariának nem volt szüksége nagyobb helyőrségre: ez a századnyi katona ott a megerősített várban féken tartotta a rakoncátlan bennszülötteket, ezenfelül jól tudták, hogy alig egy ugrásnyira van innen Carnuntum légiós tábora, amelynek parancsnoka, Marcius Turbo tábornok, a XV. számú Apollinaris-légió rettegett vezére, igazán nem ismerte a tréfát, és a legkisebb fickándozást és lázongást is véres szigorúsággal elfojtotta. Ha kémei gyanús mozgolódást jelentettek a barbárok közt, úgyszólván pillanatok alatt mozgósította szír íjászait, s ezek a veszedelmes lövészek nyomban ott termettek a nyugtalankodó barbárok szállásain, és kíméletlenül vérbe fojtottak minden mozgolódást. Savariában csak „repülő íjászoknak” nevezték ezeket a villámgyors lövészeket, akik a római hatalomnak legszilárdabb támaszai voltak itt a zord Északon. A szír íjászok ezt a mesés gyorsaságukat elsősorban a pompás „borostyánút”-nak köszönhették, amely bízvást viselhette volna az „utak királya” elnevezést, ha már régen nem viselte volna ezt a kitüntető nevet a Via Appia, a Rómából Brundisiumba vezető kényelmes és kiváló országút. De pompás is volt a Via Appia, hiszen már legalább kétezer esztendeje természetes útja volt a kereskedelemnek a vad barbárok északi földjein át, Vindobonán, Savarián és Aquileián keresztül, Itáliáig.

A carnuntumi helyőrség ébersége és gyorsasága csak a minapában fojtotta vérbe a kelta törzsek veszélyes forradalmi lázadását a savariai Barbius-telep ellen. Balto, a lázadás szervezője és vezére, Barbius borostyánműhelyének kiváló előmunkása a szír íjászok nyílzáporának áldozata lett.

Ezzel hosszú időre békességet teremtett Savariában és környékén Marcius Turbo tábornok. Ezért élvezhették Savaria iparosai, katonái, asszonyai és leányai a simogató langyos esti levegőt Savaria Capitoliumán. A szüntelenül hullámzó sétálók mind útba ejtették a négybástyás tábort, és kíváncsi érdeklődéssel várták az esti zenés takarodót, amely rendszerint vidám és pattogó indulókkal ért véget. Ez az esti katonazene volt a kisváros közönségének mindennapi érdekes és izgalmas élménye.

A sétáló közönség rendszerint a várnégyszög nyugati kapuja előtt álldogált: itt, a napsütésben élvezte a zene utolsó akkordjait. Miután a zenés takarodó elhangzott, a közönség szép lassan elkezdett ritkulni és hazafelé szállingózni, de a beszélgető csoportok továbbra is makacsul együtt maradtak, s mintha nem akarnának tudomást venni a kérlelhetetlen esti sötétedésről, tovább fecsegtek, kifogyhatatlanul. A város közönsége ilyenkor tárgyalta meg a fontos és kevésbé fontos napi eseményeket: születések, házasságkötések, sőt válások híreit cserélték ki egymás közt Savaria szemfüles asszonyai. A ma esti szenzáció ez volt: Sorana, Barbius úr műhelyének legügyesebb, művészi munkát végző borostyánfaragó rabszolgalánya levetette a halott vőlegényéért viselt mély gyászt. Tragikus körülmények közt hunyt el a derék ifjú, a kiváló munkás, menyasszonya elárvult családjának hű istápolója – fél éve hordja érte Sorana a gyászruhát. De hát a viruló szőke kislány csak nem gyászolhat örök időkig? Nem maradhat özvegy menyasszony, hiszen még olyan fiatal, megvigasztalódhat! De azért mégis túlságosan hamar veti le a gyászt! – kifogásolta egy termetes katonafeleség. Ez az újdonság szinte kifogyhatatlan anyagot szolgáltatott a pletykára éhes közönségnek: az élénk vitatkozás zaja teljesen elnyomta a távolból fel-felhangzó katonazene kürtjeleit.

Garbo, Barbius munkafelügyelője éppen most fordult be a várnégyszög északi oldalának szögletbástyája mellett, hogy elkerüljön a déli oldalra, ahol még ott tétováztak a nap búcsúzó sugarai. Szinte megdöbbent, mikor felbukkant előtte a nyugati kapu közelében Sorana karcsú és sápadt alakja. Már hosszú ideje nem látta a kislányt; Valentinus halála annyira megviselte, hogy hosszú hetekig csak ímmel-ámmal dolgozott, inkább csak babrált félbehagyott munkái közt. Garmadában hevertek asztalán a sárga, barna és jácint piros borostyándarabok, de bizony nem fűlt a foga a munkához, hiszen nem irányította, segítette többé munkájában Valentinus, ifjúsága virágában gyászosan elesett, derék művész vőlegénye, aki azóta férje lehetne, ha nem húzza keresztül minden számításukat az ostobán elhamarkodott, vagyis kelleténél két nappal előbb kirobbantott felkelés. Ennek az áldozata lett Balto is, akit hivatalosan, a borostyánműhelyben, már csak Valentinusnak neveztek, római nevén. Azóta régen boldog feleség lehetne daliás művész férje oldalán, nem pedig gyászruhás özvegy menyasszony, fiatalságához egy csöppet sem illő feketében!

Éppen hazafelé indult, az utolsó pattogó induló elhangzása után – karján kis kosárral, benne árpakenyér és fekete retek a szegényes vacsorához –, amikor az oszladozó néptömeg zilált soraiban felismerte Garbot, munkavezetőjét.

Garbo abban a pillanatban, amint meglátta Soranát, elbúcsúzott a leánykától, akivel beszélgetett, és valósággal nekirohant a karcsú kislánynak.

– Hála annak a magasságos Aecorna Augusta istennőnek, hogy végre megtaláltalak! Nemhiába fohászkodom már egy jó fél órája a te hatalmas istenasszonyodhoz, Aecorna Augustához, hát végre meghallgatott! Igaz, a fohászkodáson kívül fűhöz-fához is fordultam megtudni: látta-e valaki Aelia Soranát? Végre itt vagy! Most aztán el sem engedlek többé. Csakhogy megvagy! Barbius úr, a főnökünk tűvé teszi érted egész Savariát, és te nem vagy sehol. Hová tűntél, Sorana?

– Jól tudhatnád te is, Barbius úr is, hogy Valentinus halála után több hetes szabadságot kaptam; amúgy sem ment sehogyan sem a munka, mert nagyon nyomorúságos állapotban voltam. Még az utcára se kívánkoztam, otthon húztam meg magam. Ma jöttem ki először egy kis sétára – ne hidd, hogy a zenés takarodó vonzott –, azért, hogy kölcsönkérjek rokonainktól egy kis ennivalót. Fogytán a pénzünk; most, hogy ez a kéthónapos pihenés, az örökös lustálkodás és semmittevés végre helyreállított, Garbo, jelentheted az úrnak, hogy holnap már bemegyek dolgozni.

– Dehogy jelentem, Sorana!

Hát akkor miért kerestél annyira, illetve miért kerestetett úgy a főnökünk, amint mondod?

Én csak annyit tudok, hogy sürgősen, még ma este beszélni akar veled. Többet nem kötött az orromra. Legjobb lesz, ha most rögtön velem jössz.

– Hát hogyne mennék, Garbo, ha egyszer a gazdám hívat!

– Akkor vágjunk neki egyenesen a műhelynek, arra jobbra, a carnuntumi út irányában. Így a legrövidebb: öt perc alatt ott is vagyunk.

Garbonak igaza volt: öt perc múlva a műhelyben voltak, de amint körülnézett, már nem találta sehol Barbiust, aki pedig annyira várta Soranát. A főnök dolgozószobájában sem volt egy teremtett lélek sem: ezek szerint uruk csak az emeleten lehet. Garbo kézen fogta a kislányt, és ennyit mondott neki:

– A tanácsteremben vannak. Oda megyünk!

Föl is mentek. A gyéren világított lépcsőházban jól táplált, kövérkés, szőke hajú rabszolgafiú állt a terem ajtajában, és a jövevények előtt szolgálatkészen tárta ki a kétszárnyú ajtót. A teremben hatalmas, tizennyolc ágú csillár fogadta Garbót és a bátortalan Soranát, aki ilyen pazar fényözönt még soha életében nem látott.

Több tekintélyes polgár ült az asztalnál; az asztalfőn ülő Barbius szólalt meg elsőnek:

– Üdvözöllek, Aelia Sorana! – Majd asztaltársaihoz fordult: – Uraim! Itt áll előttetek Aelia Sorana, ez a kislány, akiről ma már annyi szó esett. Csodálatos alkotásait javarészt láttátok már, most itt láthatjátok őt magát is, az én műhelyem kis művésznőjét. Erre a ma esti tanácskozásra azért hívattalak össze benneteket, mint vállalatom legbölcsebb üzleti tanácsadóit, hogy egy fontos döntésben legyetek segítségemre. A jegyzőkönyvet Rotundus fogja vezetni, akinek hozzáértésében és hűségében tökéletesen megbízom. Arról van szó, hogy itteni műhelyemet s ezzel a borostyánkereskedelem központját áthelyezem Itáliába, és itt Savariában csak egy kis műhelyt tartok fenn, amely a tartományok szükségleteit ellátja. A provinciák lakosainak általában kisebbek az igényei, mint az itáliai műértőknek, tehát az igazán művészi borostyán alkotásoknak csak Itáliában kaphatjuk meg a méltó árát. Ezért tartom szükségesnek a központ áthelyezését Itáliába, éspedig éppenséggel Aquileiába, ebbe a virágzó és jómódú városba, amelynek világraszóló kereskedelmi hálózatába hamarosan szervesen fog beilleszkedni majd a borostyán műtárgyak kivitele is.

– Én pompásnak tartom az ötletet, s nem habozom kijelenteni, hogy az új berendezkedés bizonyosan megkétszerezi üzleti forgalmunkat és nyereségünket – szólt hozzá elsőnek a főnök bizalmas barátja, Furius Purpurio, a jó nevű, tehetséges pénzember, akinek – mint mondani szokták – már szűk volt Makedónia, vagyis Savaria. Már előre elképzelte, hogy Aquileiában, az élénk forgalmú kereskedővárosban legkésőbb három év alatt bizonyosan megszerzi az első milliót. Márpedig – a közkeletű mondás szerint – csak az első milliót nehéz megszerezni, a többi „magától jön”.

De végképpen eloszlatott minden kétséget, amikor egy másik tekintélyes üzletember is lelkesen üdvözölte Barbius tervét.

– Ha Barbius barátunknak szüksége volna rá, én szívesen társulnék ebbe az üzletbe, akár egész vagyonommal, annyira életrevalónak és reálisnak tartom az aquileiai központ létesítését – szólalt meg erre a kiváló érzékű kereskedő, Cremutius Ruso, akinek pompás üzleti összeköttetései úgyszólván az egész birodalmat behálózták.

– Cremutius Ruso barátom találta meg ebben az ügyben a helyes kifejezést: „reális”. Ezt a megállapítást nemcsak elfogadom – szólt közbe Tiberius Barbius, a cég főnöke –, hanem néhány hiteles adattal is megtámogatom. Mindenekelőtt meg kell mondanom nektek, hogy az alapítandó aquileiai üzlet művészeti vezetőjéül Aelia Sorana kisasszonyt nevezem ki, mert tökéletesen megbízom rátermettségében, amit fényesen bizonyít remekműve, a „Kis táncosnő” borostyán szobra, amelyből eddig háromszáz példányt sikerült eladni, olyan áron, amilyenre eddig nincsen példa a műkereskedelemben. Ez eddig a borostyánkő-faragás, helyesebben: művészet csúcspontját jelenti. Hadd tegyem hozzá, hogy Aquileiából könnyen figyelemmel kísérhetem savariai műhelyem teljesítményeit és rendszeres áruellátását. Hogy pedig mennyire fején találta a szöget az én tisztelt barátom, Cremutius Ruso, arra még egy – s ezúttal döntő – bizonyítékom van. Hallgassatok meg! Esztergályosműhelyem felügyelője, Garbo jelentette nekem a minap, hogy nemrégiben Aelia Sorana műtermébe látott besurranni valakit, akiben egyetlen pillanat alatt sikerült felismernie borostyánműhelyünk legádázabb versenytársát, Titius Antonius Peculiarist, a scarabantiai műhely tulajdonosát, aki – megfigyelésem szerint – már régóta ólálkodik műhelyeink, különösképpen Aelia Sorana műterme körül. Mikor Garbo gyanúja Peculiaris kémkedése felől bizonyossággá emelkedett, szólt nekem, hogy a nemrégiben elhunyt esztergályosom, Valentinus szobájában – ez egyelőre úgyis üresen állt – rendezzek be neki leshelyet, ahonnan mindent láthat és hallhat, ami Aelia Sorana szobájában történik, mert a szoba éppen szomszédos volt Valentinus munkahelyével. Garbo tervét elfogadtam, megépíttettem a leshelyet, és csak vártam, mikor surran be Peculiaris a csapdába. Nem kellett sokáig várakozni; amikor néhány nap múlva a kém gyanútlanul besurrant Sorana műtermébe, Garbo már nem egymagában ült a leshelyen, hanem Rotundus társaságában: így gondoskodtunk róla, hogy Peculiaris minden szavát azon röptében megörökítse gyorsírással, íme, itt vannak a hiteles följegyzések.

Rotundus elővette folyóírásba gondosan áttett gyorsíróföljegyzéseit, és a most már egy csöppet sem rejtelmes szöveget az értekezlet minden résztvevője kényelmesen elolvashatta; Caius Titius Primus, a kitűnő jogász, a városi tanács, vagyis a decuria négytagú bírótestületének elnöke – mintha megfeledkezett volna méltóságáról – öklével keményen az asztalra csapott, és felháborodott hangon rikácsolta:

– Íme, az ipari kémkedés jellegzetes példája! Hivatalból üldözendő bűncselekmény! Két szavahihető tanú igazolja!

– Nos, kislányom – fordult Aelia Soranához a főnök –, van-e észrevételed Rotundus följegyzéseire?

– Csak annyi – felelte Sorana elfogódottan –, hogy Peculiaris úr mesterségem fogásairól sohasem érdeklődött, hanem ehelyett meg akart venni engemet mindenestül, mégpedig elképesztő áron s óriási fizetéssel, ami szinte elkápráztatott… De én elutasítottam.

– S ő nem próbálkozott egyre többet és többet ígérni?

– Nem volt rá módja, mert miután elutasítottam, nem beszéltem vele többet. Valamit mérgesen morgott és eltávozott.

– Most értitek már, barátaim, mért neveztem én ismételten „kisasszony”-nak a saját kis rabszolgalányomat, Aelia Soranát. Nyilván valamennyien kitaláltátok az okát. Természetesen azért, mert hűségéért, kimagaslón értékes művészi munkájáért fel akarom szabadítani. És a felszabadítás napját és módját még ma este megbeszélem Titius Primusszal, a négyes bírótanács elnökével.

– Én, mint pénzember sehogy sem tudom helyeselni az efféle nagylelkűséget. Hiszen aki látta remekművét, a „Kis táncosnő”-t, igazat fog adni nekem abban, hogy mérhetetlen kincsek vannak még ennek a kislánynak művészujjaiban. Te pedig, Barbius barátom, örülj, hogy ez a kincs a tiéd, s ne add ki a kezedből semmi áron se! Hát verd ki a fejedből ezt a felszabadítást!

– Drága barátom, Cremutius Ruso, igazad van, hogy könnyelműség kiereszteni a kezemből ezt az aranymadarat, hiszen határtalan lehetőségek rejlenek még benne. De édes barátom, ne felejtsd el, hogy az én szememben a becsület se kiskutya, és ér annyit, mint az arany. Márpedig én becsületbeli tartozásomnak érzem felszabadítani ezt a kislányt, elsősorban megindító hűségéért…

– Érzelgős vagy, Barbius! – vágott a szavába Cremutius Ruso. – Csak lírai költők beszélhetnek így, de nem pénzemberek! Nem ismerek rád, Barbius!

– Te pedig, Ruso, tudd meg, hogy ember is vagyok, nemcsak kereskedő. A nyerészkedésnek is van határa. „Sunt certi denique fines” – mint a mi kedves Horatiusunk írja egyik szatírájában… emlékszel, ugye, ahol véresen kicsúfolja a szerencsétlen Ummidiust; ez a piszkos uzsorás annyi pénzt harácsolt össze, hogy már nem győzte megolvasni, hanem csak súlyra mérte a mérlegén; egyszer aztán az egyik tenyeres-talpas rabszolgalány torkig telt szennyes garasoskodásával, fölkapta a fejszét, és kettéhasította Ummidiust, mint egy levágott disznót. Polluxra, eszem ágában sincs erre a sorsra tartogatnom magamat! Te is szívleld meg Horatius tanácsát, Ruso, és ne feszítsd túl a húrt, mert könnyen pattan! Nem vagyok érzelgős fajankó, de Plautusszal tartok, aki ezt mondta, mint jól tudod, hisz velem együtt tanultad: „Ember vagyok, s minden emberi érzelemben osztozom.” Hát így értsd ezt a felszabadítást is. Gondolj Senecára, aki milliomos volt ugyan, de szerette az embereket, és nem szégyellte ezt bevallani. Én sem szégyellem.

– Seneca egy kissé lágy és érzelmes kedély volt, nem igazi római. Ne is hivatkozz rá.

– Én keményebb vagyok, mint ő, és éppen ezért ragaszkodom a kislány felszabadításához. A következetesség is római erény. Verginius – fordult Barbius a titkárához –, várom javaslataidat.

Verginius fölemelkedett, és olvasni kezdett:

– Mivel Aelia Sorana nem rendelkezik tízezer sestertiusszal, a felszabadításért járó összeggel, de nem tud olyan érvényes végrendeletet sem felmutatni, amelyben gazdája felszabadítja, csak egy módja van a felszabadításnak: a vindicta, vagyis a pálca, amellyel három hatósági tanú jelenlétében a tulajdonos háromszor enyhén lesújt a rabszolga fejére, ezekkel a szavakkal: „Akarom, hogy mától fogva szabad légy!” És a rabszolga, ezúttal a rabszolgalány, ezzel a kijelentéssel szabaddá lesz, tetszése szerint költözködhet, ahová akar, érvényes házasságot köthet, vagyonával szabadon rendelkezhet és végrendelkezhet. Egyúttal azonban vállalnia kell a római polgárjoggal járó kötelezettségeket is, elsősorban az adófizetést. Javasolom továbbá – folytatta a fiatal titkár –, hogy az ünnepélyes felszabadítást június 13-ára tűzzük ki, a Matronalia ünnepére. A hagyományos ünnepi lakomát, Barbius úr rendelkezésére, Caecilius Flavianus vendéglőjében tartjuk. És ne felejtsd el – fordult oda Soranához –, hogy erre a lakomára egész családod is hivatalos. Legyenek ott mind, és örüljenek veled együtt azon a szép napon.

A kislány eleinte azt sem tudta, kinek mit köszönjön meg és hogyan, tehát egyszerűsítette a dolgát: könnyes szemmel odalépett Barbiushoz, és meghatottan kezet csókolt neki; közben forró könnyei bőven hullottak a főnök kezére.

Barbius javakorabeli férfi volt, mindössze ötvenkét éves, és őszintén szólván röstellte, hogy ez a „kisasszony” a kezét csókolgatja. Ebből a kínos helyzetből úgy igyekezett szabadulni, hogy mind a két kezét óvatosan visszahúzta, és atyai szeretettel megsimogatta a kislány selymes szőke haját. Éppen akkor ment el mellettük Cremutius Ruso, és megszólalt, csak úgy halkan:

– Téged ma nagy szerencse ért, kislány. Úgy légy hálás érte derék gazdádnak, hogy hozzá mindig hű maradsz.

– Mindig hű maradok, uram, ígérem!

A hivatalos urak társaságában sodródott ki a tanácsteremből Aelia Sorana is, meglehetősen tanácstalanul; nem tudta, kihez csatlakozzék, kihez forduljon: új helyzetében sehogy sem találta föl magát. De zavarából hamarosan kimentette egy bájos, barna hajú fiatalasszony; egyenesen feléje tartott és megszólította:

– Lollia vagyok, Barbius úr titkárának, Verginiusnak a felesége. Most hallom férjemtől, hogy nagy eset történt veled: a gazdád felszabadít… Már sok szépet hallottam rólad és művészetedről, bár – őszintén szólva – eddig még egyetlen alkotásodat sem sikerült megismernem… nincs rá pénzünk. A mi egyetlen „műtárgyunk” az ötéves kislányunk, Murcia. Te, olyan aranyos, enni való, cserfes csöppség, hogy ilyet még életedben nem láttál! Kis Sorana, mit szólnál hozzá, ha azt mondanám, hogy látogass meg bennünket, akár most mindjárt? Hiszen ma már semmi dolgod sem lehet, rég letelt a munkaidő…