George Sand

Mauprat

Regény

Fordította:

Szávai Nándor

fapadoskonyv.hu

Marche és Berry tartományok határán, azon a vidéken, amelyet Varenne-nek hívnak, s amely terjedelmes síkság, itt-ott tölgy- és gesztenyeerdőkkel, az egész táj legbozótosabb és legkietlenebb szögletében van egy kis romba dőlt várkastély, egy vízmosás mélyén, s töredezett tornyait csak egészen közelről, a főkaputól száz lépésre fedezi fel az arra járó. Körötte a százados fák s felette a szétszórt sziklák örökös homályba borítják, s legfeljebb déli napsütésben járható ez az elhagyott út, amely egyenesen oda vezet, ha nem akarunk megbotlani a minden léptünket feltartó romokban és a bütykös fatörzsekben. Ez a sötét vízmosás s ez a szomorú várkastély nem más, mint maga Roche-Mauprat.

Nemrég történt csak, hogy az utolsó Mauprat, az egész birtok örököse, lebontatta a kastély tetőit, s eladta az épület gerendáit; aztán, mint aki arcul üti őseinek az emlékét, lerontatta a kaput is, lebontatta az északi tornyot, letörette talpig a kastélyfalat, s úgy ment el onnan a munkásokkal, lerázva talpáról a port is, és átengedve birtokát a rókáknak, a sasoknak és a viperáknak. Azóta, ha a környékbeli szétszórt kunyhókban tanyázó favágók és szénégetők a roche-mauprat-i meredek táján járnak, fölényesen fütyörésznek, vagy akár erélyesen meg is átkozzák a romokat; de csak nappal, mert estefelé a kecskefajd huhogni kezd a lőrésekben, favágók és szénégetők sietve s csöndben járnak arra, s olykor még keresztet is vetnek, hogy elijesszék maguktól a romok közt uralkodó rossz szellemeket.

Bevallom, én magam is, ha éjjel errefelé jártam, mindig valami szorongást éreztem; s nem mernék megesküdni rá, hogy viharos éjszakákon nem vágtam-e erősebben sarkantyúmat a lovamba, hogy mielőbb továbbjussunk ettől a kellemetlen szomszédságtól.

Gyermekkoromban a Mauprat név Kékszakáll és Cartouche, a haramia társaságában élt az emlékemben, s rémálmaimban többször megtörtént, hogy a mesék szörnyeinek rég felejtett legendáit alaposan összekevertem azokkal a csak nemrég történt különböző eseményekkel, amelyek a Mauprat családot oly rossz hírbe hozták az egész tájon.

Nemegyszer, vadászat közben, ha barátaimmal elhagytuk a lest, hogy egy kicsit megmelegedjünk egy–egy parázsló szénhalomnál, ahol az erdő munkásai egész éjjel együtt virrasztanak, hallani véltem, mint hal el ajkukon ez a végzetes név, ha odaértünk. De mihelyt felismertek minket, s biztosak lehettek abban, hogy egy Mauprat szelleme se rejtőzött el közöttünk, halk hangon olyan históriákat kezdtek nekünk mesélni, hogy minden hajszálunk égnek meredt, s még csak eszem ágában sincs, hogy olvasóimmal is közöljem őket; elég kár, hogy már az én agyam is csupa seb és homály tőlük.

Nem mintha az a história, amelyet most majd elmesélek, különösebben kellemes vagy derűs hangulatú lenne. Ellenkezőleg, elnézést kérek, hogy ily sötét történettel kedveskedem; azonban abban a benyomásban, amelyet rám gyakorolt, van valami vigasztaló, és – ha szabad így szólnom – valami lélekerősítő elem, hogy – remélem – a következmények mindenért kárpótolni fognak. Egyébként én magam is csak nemrég hallottam ezt a históriát; ön is kér tőlem egyet: az alkalom olyan szép, hogy lustaságom vagy meddőségem semmiképp sem tudja elszalasztani.

Múlt héten ismerkedtem csak meg azzal a Bernard Mauprat-val, családja utolsó sarjadékával, aki, miután rég elszakadt ettől a szörnyű rokonságtól, a várkastély lerontásával óhajtotta jelképezni, hogy mennyire irtózott gyermekkora emlékeitől. Ez a Bernard az egész vidék egyik legbecsültebb embere, szép vidéki házban lakik, sík tájon, Châteauroux irányában. Épp a közelében voltam, egy vele ismerős barátomnál, aki előtt nem titkoltam, mennyire szeretném őt megismerni; s barátom már vitt is hozzá, jó fogadtatást ígérve.

Nagyjából úgy-ahogy ismertem már az aggastyán érdekes történetét; de már rég szerettem volna részleteit is megismerni, s főképp tőle magától hallani. Ebben a különös sorsban egész filozófiai talányt véltem látni. Épp ezért arcvonásait, magatartását s háza belsejét különös érdeklődéssel figyelgettem.

Bernard Mauprat legalább nyolcvanadik évét járja, bár viruló egészsége, egyenes tartása, szilárd járása s minden testi gyengeség hiánya legalább tizenöt-húsz évvel fiatalabbnak mutatja. Arcát minden bizonnyal rendkívül szépnek találtam volna, ha zordon kifejezése nem emlékeztet, akaratlanul is, hírhedt elődeire. Attól félek, hogy külsőleg valóban hasonlít hozzájuk. De ezt csak ő egyedül tudta volna megmondani, mert sem barátom, sem én egyetlen Mauprat-t sem ismertünk; de hát ezt persze sem ő, sem én nem mertük tőle megkérdezni.

Úgy vettük észre, hogy cselédei mesébe illő gyorsasággal és pontossággal szolgálták ki, ahhoz képest, hogy mindnyájan Berry-vidékiek voltak. Mindamellett a legkisebb, csak látszólagos késedelemre a háziúr azonnal felemelte a szavát, összevonta fehér haja alatt még mindig igen fekete szemöldökét, s pár türelmetlen szót mormogott, amire a leglustább is valósággal szárnyra kelt. Megvallom, hogy ez eleinte meglehetősen felháborított; úgy találtam, hogy az ilyen modor nagyon is a Maupratkra vall. De az a szelíd, szinte apai hang, amelyen egy perc múlva megint szóba állt velük, s a cselédség buzgalma, amelynek, ha jól láttam, semmi köze sem volt a félelemhez, egykettőre kibékített vele. Mivelünk egyébként elragadóan udvariasnak mutatkozott, s a legválasztékosabb kifejezésmóddal élt. Sajnos, a vacsora végén, egy nyitva feledt ajtón át, valami hideg szélroham csaphatta meg öreg koponyáját, amire olyan irtózatos káromkodásban tört ki, hogy mi ketten, barátommal, meghökkenve néztünk össze. Az aggastyán ezt rögtön észrevette.

– Bocsássanak meg, uraim – mondta –, látom, kissé darabos modorúnak tartanak; pedig hát keveset látnak; egy rossz törzsnek, szerencsére, időben levágott vén sarja vagyok, amelyet jó földbe ültettek, de azért görcsös és kemény maradtam, akárcsak a vadmagyal, ha leválasztják a törzséről. Sok-sok erőfeszítésembe került, amíg idáig jutottam, ebbe a szelíd, nyugodt állapotba, amelyben most itt láthatnak. Ha mernék, szemrehányást tennék a gondviselésnek: azért, hogy az életet, sajnos, nekem is oly rövidre szabta, mint a többi halandónak. Ha ahhoz, hogy farkasból emberré váljunk, negyven-ötven évig kell küzdenünk, legalább száz évig kéne még élni, hogy élvezhessük is a győzelmünket. Bár ugyan mit érnék vele? – tette hozzá szomorú hangon. – Már nincs velem az a tündér, aki átváltoztatott, hogy örülhetne a művének. Ej, mindegy! Itt az ideje, hogy mindennek vége legyen!

Aztán énfelém fordult, s rám nézve nagy, fekete, különösen beszédes szemével, így szólt hozzám:

– No, lássuk, kis fiatalember, úgyis tudom, mi vezeti hozzám: kíváncsi, ugye, a históriámra. Jöjjön közelebb a tűzhöz, ne féljen, egészen nyugodt lehet. Mauprat vagyok, az igaz, de azért nem dobom a tűzbe. Hallgasson meg, nem szerezhet nekem nagyobb örömet. Pedig a barátja jól tudja, hogy nem szeretek magamról beszélni: a legtöbb esetben félek, hogy ostobákkal van dolgom; de hát önről már hallottam, ismerem a jellemét meg a foglalkozását: megfigyelő és elbeszélő, vagyis, bocsánat a szóért: kíváncsi és fecsegő.

Nevetni kezdett, én magam is erőltettem a nevetést, bár egy kicsit félni kezdtem, nem akar-e csúfot űzni velünk: s akaratlanul azokra a rossz tréfákra gondoltam, amelyekkel a nagyapja a várába látogató kíváncsi és oktalan vendégeket bosszantotta. Ő azonban, miután felkelt, barátságosan karon fogott és leültetett a jó tűz előtt, egy csészékkel rakott asztal mellé:

– Ne haragudjék – mentegetőzött –, az én koromban már nehéz kigyógyulni az örökletes csúfolódó kedvből; az enyémben semmi durvaság sincs. De komolyan mondom, örülök, hogy önt itt láthatom nálam, és hogy elbeszélhetem egész életem történetét. Aki oly szerencsétlen volt, mint én, megérdemli, hogy hű életírót kapjon, hadd legyen, aki emlékét minden gáncstól mentesíti. Hallgasson hát meg, és közben ne vesse meg a kávénkat.

Odanyújtottam neki egy csészével, szó nélkül; de egy kézmozdulattal elhárította magától, s oly mosollyal, mintha azt mondaná: „Ez csak a ti elpuhult nemzedéketeknek való.”

Utána ily szavakkal kezdte meg elbeszélését:

1

Tudtommal nem lakik messze Roche-Mauprat-tól, így hát sokszor járhatott a várromok közelében; vagyis, ugye, nincs arra szükség, hogy részletesen leírjam. Annyit elmondhatok róla, hogy sose volt kellemesebb tartózkodási hely, mint mostanában. Amikor leüttettem a tetejét, a nap először süthetett azokra a nedves falakra, amelyek közt gyermekkoromat töltöttem, és a gyíkok, amelyeknek azóta átengedtem őket, sokkal jobb tanyát leltek ott, mint amilyen az enyém volt. Azok legalább láthatják a napot, s a déli nap fényében melengethetik hideg testüket.

A Maupratknak volt egy idősebb és egy fiatalabb ága. Én az idősebb ágból származom. Nagyapám, az öreg Tristan de Mauprat, egész vagyonát elpazarolta, még nevét is meggyalázta, s oly gonosz volt, hogy emléke máris legendákkal keveredik. A parasztok ma is látni vélik, ahogy a szelleme felváltva hol egy varázsló testében tűnik fel, aki a gonosztevőket a varenne-i tanyák felé irányítja, hol meg egy vén fehér nyúlban, amelyik meg a rossz szándékú emberek előtt mutatkozik. Amikor én világra jöttem, az ifjabb ágból már nem élt más, mint az egyetlen Hubert de Mauprat, akit csak lovagnak neveztek, mivel a máltai rend tagja volt, s aki éppen olyan jó volt, amilyen gonosz az unokatestvére. Mint családja legifjabb tagja, nőtlen óhajtott maradni; de mikor egyedül maradt több fiú- és leánytestvér közül, felmentette magát a lovagi fogadalma alól és megnősült, egy esztendővel az én születésem előtt. Mielőtt ilyen változást hajtott volna végre az életében, mondják, nagy erőfeszítéseket tett, hogy az idősebbik ágban olyan örököst találjon, aki méltónak mutatkoznék beszennyezett nevének megtisztítására. Rokona, Tristan dolgaiban igyekezett rendet teremteni, és még hitelezőit is több alkalommal kielégítette. De mikor látta, hogy jósága csak még inkább elősegíti a család megrögzött bűneit, s hogy tisztelet és hála helyett csak titkos gyűlöletre lel és durva féltékenységre, lemondott minden egyezségről, szakított rokonaival, s idős kora ellenére (akkor már elmúlt hatvanéves) megházasodott, csak azért, hogy örökösei legyenek. Lett is egy lánya, s vele vége lett minden örököst váró reményének; felesége ugyanis kevéssel azután meghalt, valami olyan heves és hirtelen betegségben, amelyet az orvosok miserere-kólikának hívnak. Ott is hagyta a vidéket, s csak ritkán tartózkodott a birtokán, amely hat mérföldre volt Roche-Mauprat-tól, Varenne és Fromental határán. Bölcs és igaz ember volt, felvilágosodott szellemű, mivel apja nem ellenkezett századának szellemével, s jó nevelésben részesítette. Amellett erélyes jellemű és vállalkozó kedvű maradt; s mint ősei, ő is büszkén hordta előnév gyanánt a lovagkori Koponyatörő melléknevet, amely századok óta öröklődött a Mauprat–k ősi törzsében. Az idősebb ág viszont olyannyira elfajult, jobban mondva annyira megőrizte a feudális rablólovagság szokásait, hogy azt meg az Útonálló melléknévvel csúfolták. Apám, mint Tristan legidősebb fia, egyedül házasodott meg a családban. Én lettem egyetlen gyermeke. El kell, hogy mondjak itt valamit, amiről csak később szereztem tudomást. Hubert Mauprat, amikor hallott a születésemről, azonnal elkért a szüleimtől, s kötelezte magát arra, ha kedve szerint nevelhet fel, hogy én leszek az örököse. Apám akkoriban halt meg, baleset érte vadászat közben, s nagyapám visszautasította a lovagnak ezt az ajánlatát, sőt még azt is kijelentette, hogy az ifjabb ág vagyonának az ő, Tristan fiai a törvényes örökösei, s következőleg mindenképp tiltakozik az én javamra való testálás ellen. Akkor történt, hogy Hubert-nek végül is leánya született. De mikor hét évvel később felesége meghalt, és csak ezt a kislányt hagyta maga után, az akkori nemesség vágya, hogy nevét mindenképp megörökítse, őbenne is oly erős volt, hogy kérését másodszor is megismételte anyám előtt. Nem tudom, anyám mit felelhetett, beteg lett, s hamarosan meghalt. A vidéki orvosok most is a miserere-bajjal érveltek. Nagyapám ott volt anyám mellett, betegsége utolsó napjaiban…

Adjanak csak abból a spanyol borból, mert hideget érzek a lábamban. Semmiség, csak az emlékek hatása, ha mesélni kezdek róluk. Egykettőre elmúlik.

Felhajtott egy nagy pohár bort, s mi is követtük a példáját: mivel mi is fázni kezdtünk, ahogy szigorú arcát néztük s pattogó és szakadozott elbeszélését hallgattuk. így folytatta:

Hétéves koromra árva lettem. Nagyapám minden pénzt és értéket összeszedett anyám házában, amit csak magával vihetett; a többit mind otthagyta, s mivel, mint mondta, nem akart összekapni a törvény embereivel, meg se várta, hogy a halottat eltemessék, megfogott engem kabátom gallérjánál, s rávetett a lova farára, majd így szólt:

– Gyámfiam, te velem jössz, s eszedbe ne jusson pityeregni, mert nincs ám sok türelmem a siránkozó kölykökkel!

Csakugyan, pár perc múlva oly erős korbácsütéseket mért rám, hogy én abba is hagytam a sírást, magamba húzódtam, mint egy teknős a maga páncélburkába, s útközben még lélegezni se mertem.

Nagyapám magas termetű aggastyán volt, csontos és félelemkeltő. Mintha most is magam előtt látnám, úgy, ahogyan akkor láttam. Ez az egész este kitörölhetetlen nyomot hagyott bennem. Akkor ott egyszerre megvalósult mindaz a sok rémület, amit anyám ébresztett bennem, ahányszor szörnyű ipáról és haramia sógorairól mesélt nekem. Emlékszem, a hold olykor átvilágított az erdő sűrű lombozatán. Nagyapám lova sovány volt, erős és gonosz, akárcsak a gazdája. Minden korbácsütésre veszedelmesen ágaskodott, s nagyapám bőven osztogatta ezeket az ütéseket. Villámgyorsan szökkent át a vízmosásokon és a hegyi patakokon, amelyek át– meg átszelik az egész Varenne-vidéket. Minden egyes rázására elvesztettem az egyensúlyomat, és ijedten kapaszkodtam egyszer a ló farszíjába, máskor meg nagyapám ruhájába. Ő maga mit se törődött velem, s ha netán leesek a lóról, gondolom, meg se állt volna, hogy felszedjen a földről. Olykor, látva, hogy félek, durván csúfolni kezdett, s hogy növelje a félelmemet, még jobban ugratta a paripáját. Már hússzor is úgy elcsüggedtem, hogy majdnem elengedtem magam; de ösztönös életkedvem nem tűrhette, hogy engedjek az ilyen pillanatnyi kétségbeesésnek. Végül is, úgy éjfél felé, megálltunk hirtelen egy keskeny kis bejáróféle előtt, s a felvonóhíd egykettőre felemelkedett mögöttünk. Nagyapám leemelt a lóról, úgy, ahogy voltam, elborítva valami hideg verejtékkel, s odadobott egy magas, csúf, nyomorékforma legénynek, aki mindjárt bevitt a házba. Ez a legény Jean nagybátyám volt, a ház pedig Roche-Mauprat.

Nagyapám akkor, nyolc fiával, utolsó maradéka volt errefelé azoknak a kis feudális zsarnokféléknek, akik annyi századon át özönlötték el Franciaország földjét. A civilizáció, amely akkor már egyre sebesebben haladt a nagy forradalmi válság felé, mind alaposabban irtotta ezeket a prédálásokat és szervezett zsiványkodásokat. A nevelés világossága, egy bizonyos jó ízlés, a gáláns versailles-i udvar távolra sugárzó fénye s talán a nép közeli és szörnyű ébredésének előérzete a kastélyokba is behatolt, valamint a kisnemesek félig paraszti udvarházaiba. Még nálunk is, ezekben a belső központi tartományokban, amelyek helyzetüknél fogva a legmaradibbaknak mutatkoztak, a társadalmi méltányosság érzése már erősebb volt a régi barbár szokásoknál. Nem egy megátalkodott zsivány volt kénytelen megjavulni, minden előjoga ellenére, s több helyen a végsőkig sanyargatott parasztok maguk bántak el uraikkal, anélkül, hogy a törvényszék beleavatkozott volna a dolgukba, s anélkül, hogy a rokonság bosszúra inert volna gondolni.

E közhangulat ellenére, nagyapám soká fenntartotta hatalmát a vidéken, anélkül, hogy különösebb ellenállásba ütközött volna. De mivel nagyszámú családról kellett gondoskodnia, s mivel fiai, akárcsak ő, sokféle bűnnel voltak megáldva, végül is a hitelezők kezdték gyötörni és ostromolni: ezek már nem ijedtek meg nagyapám fenyegetéseitől, inkább ők fenyegették meg, hogy előbb–utóbb megjárja velük. Így hát egyre az volt a gondja, hogyan meneküljön a végrehajtók elöl, s hogyan tudja kikerülni a mindegyre kitörő veszekedéseket, amelyekben nagy számuk, herkulesi erejük és jó egyetértésük ellenére a Mauprat-k most már a rövidebbet húzták, mivel a nép mindenkor az ő szidalmazóikhoz csatlakozott, s szükség esetén kővel is meg-meghajigálta őket. Amire Tristan maga köré gyűjtve egész maradék nemzetségét, mint ahogy vadászat után a vadkan is összeszedi szétszóródott malacait, visszavonult várkastélyába, felhúzatta a felvonóhidat, s bezárkózott az embereivel, tíz-tizenkét jobbággyal, valamint a cselédeivel, akik mind vagy vadorzók, vagy katonaszökevények voltak, s éppúgy érdekükben állt, mint neki, hogy elvonuljanak a világtól (ez volt a kedvelt kifejezése), s biztonságba helyezkedjenek a jó erős várfalak mögé. A várudvarban roppant halom vadászfegyvert halmoztak fel, muskétákat, karabélyokat, mordályokat, karókat, de még vadászkéseket is, a kapus pedig parancsot kapott, hogy senkit se engedjen a ház közvetlen közelébe, legfeljebb ha két embert, azokat is egy puskalövésre.

Ettől fogva Mauprat és gyermekei szakítottak a polgári törvényekkel, mint ahogy előbb már szakítottak az erkölcsi törvényekkel. Kalandorok módjára megszervezték a bandájukat. Míg vadászó jobbágyaik vadhússal látták el a házat, ők a környező tanyákra vetettek ki törvénytelen bírságokat. A mi vidékünk parasztjai, amint tudják, korántsem gyávák, inkább félénkek, szelídek, csupa lagymatagságból, s mert nem bíznak a törvényekben, amelyeket sosem értettek meg, s amelyeket még ma is alig-alig ismernek. Egy francia tartomány sem őrzött meg több régi hagyományt, s egy sem tűrte tovább a feudalizmus visszaéléseit. Másutt talán sehol sem tartották meg, mint ahogy nálunk megtartották, legalábbis mindmáig, bizonyos kastélyos urak jogát a községükbeli urasági címre, és sehol sem egyszerűbb megijeszteni a népet valami képtelen s lehetetlen politikai újság hírével. Abban az időben, amelyről szólok, a Mauprat-k, mint egyetlen hatalmas család a vidéken, oly kiterjedt vidéken, amely távol volt minden várostól s kapcsolat nélkül a külvilággal, könnyűszerrel meggyőzhették alattvalóikat arról, hogy hamarosan vissza fogják állítani a jobbágyságot, és hogy jaj lesz azoknak, akik ellenkezni merészelnének. A parasztok haboztak, nyugtalanul hallgatták azt a pár embert maguk között, akik a függetlenséget hirdették, s végül is megadták magukat. A Mauprat-k sose kértek pénzt. Ennek a vidéknek parasztsága a pénzt szerzi meg a legnehezebben, s ezért attól is válik meg a legerősebb ellenkezéssel. A pénz drága: az egyik közmondása, mivel a pénz az ő szemében mást jelent, mint a testi munkát. Inkább amolyan kapcsolatnak nézi a külvilág embereivel és dolgaival, előrelátó vagy óvatos szellemi erőfeszítésnek, alkunak, értelmi küzdelemnek, amely mindenképp kiragadja gondtalan szokásai közül, egyszóval észbeli munkának; s az ő szemében minden munka közül ez a legnehezebb és legnyugtalanítóbb.

A Mauprat-k, akik ismerték ezeket a szokásokat, s akiknek nem voltak nagyobb pénzszükségleteik, mivel már rég lemondtak adósságaik fizetéséről, nem is követeltek mást, csak élelmiszereket. Az egyik paraszttól baromfiban kérték azt a bizonyos adót, a másiktól borjakban, a harmadik gabonát, a negyedik takarmányt adott és így tovább, arra is vigyáztak, hogy kellő gonddal zsaroljanak meg mindenkit, s hogy mindegyiktől csak azt kérjék, amit erőltetés nélkül adhatott; mindenkinek védelmet és segítséget ígértek, és bizonyos fokig meg is tartották az ígéretüket. Állandóan irtották a rókákat meg a farkasokat, befogadták s elrejtették a katonaszökevényeket, segítettek a parasztoknak az állam becsapásában azzal, hogy jól meg-megijesztették a vámőröket és az adószedőket.

Főképp azt használták ki, hogy a szegényeket olyan könnyen rá lehet szedni igazi érdekeik dolgában, s meg lehet fosztani őket természetes szabadságuk s igazi méltóságuk elvétől. Az egész vidéket bevonták abba a szakadárságba, amelyben a törvényekkel szemben éltek, s annyira meg tudták rémíteni a törvények megtartását ellenőrző hivatalnokokat, hogy maguk a törvények pár év alatt egyszerűen feledésbe merültek; s így történt, hogy mialatt nem is olyan nagy távolságra Franciaország nagy léptekkel haladt a szegények felszabadítása felé, a Varenne-vidék hátrafelé iparkodott, s egyszerűen visszatért a régi földesúri zsarnoksághoz. A Mauprat-knak könnyű volt megrontani ezeket a szegényeket: hajhászták a népszerűséget, hogy ezzel is elüssenek a vidék többi nemesemberétől, akik külső modorukban továbbra is megőrizték ősi hatalmuk kevélységét. Nagyapámnak ez arra volt jó, hogy rávegye a parasztokat, ők is osztozzanak vele rokona, Hubert de Mauprat iránt érzett ellenszenvében. Amíg ez robotosainak oly módon adott kihallgatást, hogy ő karosszékben ült, azok meg hajadonfőtt álltak, Tristan de Mauprat mindig az asztalához ültette őket, velük együtt ivott az önkéntes hódolatul hozott borból, s még haza is kísértette őket éjszaka az embereivel, mert ekkorra már mind holtrészeg volt, s fáklyával a kezükben az egész erdőt felverték ocsmány énekeikkel. A nemi erkölcstelenkedés végleg eltévelyítette a parasztokat. A Mauprat-knak csakhamar minden családban volt viszonyuk, amit azért is megtűrtek, mert bizonyos haszonnal járt, meg aztán, ki kell mondanom, a hiúság okából is, sajnos. Fokozta a bajt, hogy a tanyák jó messze voltak egymástól. Ahol nincs ellenőrzés, ott botrány sincs. A legkisebb falu is elegendő lett volna ahhoz, hogy bizonyos közvéleményt teremtsen és respektáltasson is; de ehelyett csak szétszórt kunyhók, elszigetelt gazdaságok mindenfelé; a cserjések és pusztaságok oly távolságban tartották egymástól a családokat, hogy semmiféle ellenőrzést sem gyakorolhattak egymáson. Mert a szégyen erősebb, mint a lelkiismeret. Fölösleges elsorolnom, hányféle szála szövődött az aljasságnak az urak és rabszolgák között: kicsapongás, zsarolás, csőd, ezek voltak ifjúságom mindennapi példái és életelvei, s közben folyt a dáridózás. Körülöttem csúfot űztek mindennemű méltányosságból, a hitelezők se kamatra, se tőkére nem számíthattak, a végrehajtókat, ha követelőztek, egyszerűen megverték, s a csendőrségre még rá is lőttek, ha nagyon is közeljött a vártornyokhoz; a várbeliek dögvészt kívántak a legfőbb törvényszék fejére, éhhalált az új tanok filozófusainak, halált a Mauprat-k ifjabb ágának, s főképp a XII. század kényurait utánozták. Nagyapám egyre ősi családfájáról s elődeinek hőstetteiről beszélt; sajnálta a régi jó időket, mikor a kastélyuraknak kínzóeszközeik is voltak odahaza, várbörtöneik s főképp ágyúik. Nekünk viszont csak vasvillánk meg póznáink voltak jócskán, valamint egy rossz tűzfegyverünk, amellyel Jean bátyám egyébként igen jól tudott célozni, s amely épp elegendő volt arra, hogy kellő távolságban tartsa a kerület gyenge katonai erejét.