GAÁL MÓZES

Münchhausen

AZ IGAZMONDÓ NÉMET BÁRÓ
CSODÁLATOS KALANDJAI

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

ELSŐ FEJEZET

Münchhausen sajátkezű levele, melyet sohasem írt meg, de e könyv  magyar szerzője következőképpen fordított magyarra:

MÁSODIK FEJEZET

Leghomályosabb gyermekemlékeim, amelyekre csodálatosképpen  a legvilágosabban emlékszem. Egy kecske és én, azután több kecske,  amelyek közül az egyik magam voltam.

HARMADIK FEJEZET

Elmondom a kalandomat a mocsárban, melyből csak a saját emberségemmel tudtam kievickélni, merthogy a lovam cserben hagyott. Aztán hogy a szemem szikrájának is tudtam hasznát venni s a puskatöltő pálcával hét foglyot miként lehet lőni. Végül mesélek a bőréb

NEGYEDIK FEJEZET

A cseresznyemaggal lőtt szarvas. Tizenhárom kacsa egy csokorba fűzve. Repülés szárny nélkül. A vak emse és malaca. A kettérobbantott medve. A szellőztethető koponya. Pikas, az állhatatos vizsla. A nyolclábú nyúl.

ÖTÖDIK FEJEZET

Zefirette és anyatársa: a nyúl. Miként vált Zefiretteből, az agárból –borzkutya ? A toronytetejéről lelőtt ló története. Egy kis tojástánc az asztal tetején.

HATODIK FEJEZET

A kifordított farkas. A megveszett kabát. A bőrébe visszabújni  szándékozó róka, a hámba korbácsolt farkas.  Mindezek nagyobbrészt Magyarországban történtek.

HETEDIK FEJEZET

Huszárezredes leszek. Rohammal bevett vár. A kettészelt és újra  egyberagasztott ló. A hadakozó kéz. Török fogságba jutásom.

NYOLCADIK FEJEZET

A holdba feldobott ezüst balta. Utazás a holdba babszáron,  a holdból le csepükötelen. Az önként nyársra húzódott medve. Egy kis  úti kaland a szorosban s a megfagyott trombitahangok.

KILENCEDIK FEJEZET

Az izzó forróság Ceylon szigetén.  Megszabadulásom az oroszlán karmai s a krokodilus torka közül.

TIZEDIK FEJEZET

Halfőzés a Golfáramban. A vöröslúd, mint életmentő. Hajókötél és  horgony a cethal fogának üregében. Tartózkodás egy hal gyomrában.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Szíves fogadtatásom Konstantinápolyban. Utazás egy ágyúgolyón.  Mikor Kairóban nagykövet voltam. Öt hasznos szolgát fogadok.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Veszélyes út a Níluson. Hetekig mandulából élek. Fogadok  a szultánnal s elnyerem egész kincseskamráját. A szultán megbánja  a fogadást és üldöz engem, de hiába.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Az olasz banditák leszedik hátamról az inget is. Csak a Dávid híres  parittyáját sikerül megmentenem. Boldogult apám egynémely  emlékezetes cselekedete. Gibraltári tényeim. Miként lehet az emberből szükség esetén ágyúgolyó s tud-e az ember három hónapig al

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A Jeges-tengeren. Ezer jegesmedvének erőszakos halála. A vizsla,  melynek fölülmúlhatatlan orra van. A tengeri szörnyeteg gyomra,  mint tengeri kikötő. Hogyan juthattunk a Kaspi-tóba?

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Kalandjaim Perzsaországban. A hegyitolvajok között.  Miként lehet lovat fogni. A perzsa sah meg én.

TIZENHATODIK FEJEZET

A holdnak kimeszelése. A deresszürke, mely átugrik a hintó ablakán.  Találkozom egy emberrel, aki azt mondja, hogy ezelőtt tizenöt  esztendővel jelen volt a temetésemen. Ezt az embert lefőzöm.

TIZENHETEDIK FEJEZET

A vizsla-mellény. Látogatás az Aetnánál. Két pogány istennel való  megbarátkozásom. A déli tenger egyik ismeretlen szigetének fölfedezése.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A felfedezett új sziget csodálatosságai. Az emberevő nyájas király.  A kenyér- és sütőtök-fa s egyéb ehhez hasonló különlegességek.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A vaspondró

HUSZADIK FEJEZET

Csaknem hihetetlen hideg.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Ikertestvérek bámulatos hasonlósága. Az amerikai hajnövesztő kenőcs.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Éktelen hőség. A léghajó útja a nap felé. A napon sült kutya.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

A török szultán nagy rézágyúja meg én szárazon és vizén.  A lazacfogat a tó hátán.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Barangolásaim a svájci havasok között.  Gyermek a hógomolyag közepében.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Amerikai históriák. Szélvihar, forgószél. A 10,000 koronás reggeli.  A medve, mint tábornok.

ELSŐ FEJEZET

Münchhausen sajátkezű levele, melyet sohasem írt meg, de e könyv
magyar szerzője következőképpen fordított magyarra:

Kedves Régi Jó Barátom és Vadásztársam! Valamelyik képes újságból azt olvastam, hogy te az én történetemet az ifjúság számára újra meg akarod írni. Nagyon helyesen cselekszed, mert nincs szebb és lélekemelőbb dolog, mint az, ha az ember az igazságot hirdeti. Az igazság szeretete hiányzik az emberekből a leginkább, s midőn én bizalmas barátaim körében egyetmást elmeséltem életem folyásáról, semmi egyéb cél nem vezetett, mint az igazságnak különös szeretete.

Mert, látod kedves öreg pajtásom, a hazugság alapjában véve a legostobább dolog; a hazug embert minduntalan rajtakapják, s ha jól tudom, nektek van egy derék közmondásotok, mely szerint a hazugot hamarább utólérik, mint a sánta kutyát. A sánta kutyáról mesélhetnék neked egy másik megható történetet, de ezúttal fontosabb dolgaim vannak. Azt akarom a lelkedre kötni, hogy te se szépíts semmit az én történeteimen, mondd úgy el, hogy aki meghallgatja, az rögtön így kiáltson fel: „mennyire egyszerű és természetes.” Csak az igazság, barátom, semmi teret ne adj a képzelődésnek. A képzelődés káros és veszedelmes. Az utánzandó példák legyenek olyanok, hogy az ifjúság minden testi és lelki megerőltetés nélkül követhesse. Hogy még jobban megérts, íme még világosabban fejezem ki magam: írd meg úgy a velem megtörtént dolgokat, hogy kedves olvasóid akár maguk is hasonlót tudjanak cselekedni. Ennek pedig kettős haszna lesz: először mindent hinni fognak, ha meg tudják cselekedni, másodszor annyira meg fog erősödni bennök az emberi tehetségbe vetett bizodalom, hogy még a lehetetlent is lehetőnek tartják.

És ha mindazonáltal akadna a te olvasóid között olyan, aki a legjobb akarat mellett sem tudna a te szavaidnak hitelt adni, annak külön súgd meg, hogy Münchhausen olyan időben élt, amikor fölöttébb csodálatos dolgok történtek. A görögök hősei hajdanában még az isteneket is meg tudták a trójai háborúban sebesíteni, Münchhausen pedig megelégedett a különböző vadállatok megsebesítésével. Ezt és ehhez hasonlókat elmondhatsz még ha éppen szükségesnek látod.

Aztán még egyet.

Gyermekkoromnak azt a fontos mozzanatát, mikor huzamosabb ideig kecskévé kellett változnom, bocsásd előre; ez igen fontos dolog, s ebből életemnek számos egyéb eseménye önként magyarázódik ki.

El ne mulaszd minden alkalommal külön is hangsúlyozni, hogy Münchhausen szerette az igazságot, s hogy ő mindazt, ami vele, általa, érette és miatta történt, s amit ő barátainak egy-egy pohár bor mellett elmondogatott: hitte is.

Ezek után fogadd őszinte baráti kézszorításomat.

Münchhausen báró.

Kedves olvasóim, azt hiszem, hogy okosan cselekedtem, mikor a hírneves Münchhausen levelét közzétettem. A levél mindenkit meggyőzhet arról, hogy ő senkit bolonddá tenni nem akart, hogy ő teljes életében az igaz szónak volt a barátja. A hazugságot ő maga is ostobaságnak bélyegezi, én a magam részéről csak avval toldom meg, hogy kétféle hazugság van: olyan hazugság, mellyel másnak ártunk, és olyan hazugság, amellyel senkinek sem ártunk. Elmondom a történetet, s aztán reátok bízom, hogy ítéljétek meg: e kettő közül melyikhez tartozik a Münchhausen, igazmondása.

A magyar szerző.

MÁSODIK FEJEZET

Leghomályosabb gyermekemlékeim, amelyekre csodálatosképpen
a legvilágosabban emlékszem. Egy kecske és én, azután több kecske,
amelyek közül az egyik magam voltam.

Kedves barátaim, minden ember volt egyszer életében gyermek. Akárhány még negyvenéves korában is gyermek marad, anélkül, hogy a feje lágyának benövése bizonyítaná, hogy neki már megjött az esze. Az emberek vissza szoktak gyermekkorukra emlékezni, de természetesen mindig azokat az emlékeket választják ki, amelyek nekik a legkedvesebbek, a kellemetlenekről meg szoktak feledkezni. Ez a tiszta igazság. A fődolog pedig az igazság.

Én gyermekkoromban tömérdek szerencsétlenségnek lettem csaknem az áldozata. Volt egy dajkám, aki – nagyon világosan emlékszem rá – engem pólyástól együtt labdának tekintett, s a levegőbe dobált. Szörnyű mulatságos dolog volt. Mindig azt hittem, hogy repülök, pedig nyilvánvaló, hogy röpítettek csupán. Azt is megtettem, hogy mikor egy alkalommal a házunk – akarom mondani kastélyunk – csatornájáig röpített fel, hirtelen belekapaszkodtam a csatornába, s igen jóízűen kacagtam a dajka sápítozásán.

Önök, kedves barátaim és vadásztársaim, hitetlenül rázzák a fejőket, azt mondják, hogy ez az eset a világhistóriában párját ritkítja. Pedig korántsem. Herkules a bölcsőben két kígyót fojtott meg, nos, ha ezt neki szabad volt cselekednie, mi volt ehhez képest az én esetlen tornagyakorlatom?

Hogy a csatornáról miképpen kerültem le?… Valóban aggódva mondom el, mert ilyesmi manapság nem szokott már megtörténni. Apám kastélyának a falán óriási pókok tanyáztak… Nos, kedveseim, a többit már kitalálhatják. A pókok hálót szőnek, a pókháló finom, de erős, egyikbe belekapaszkodni, lemászni: egy pillanat műve volt. És a pólya?… Nos, hát azt könnyű dolog volt magamról lerúgni.

A dadát apám elcsapta, engem pedig örömében nagykorúvá tett, s így gyermekemlékeimről tovább nem számolhatok be, mert a csatorna-kaland után nem voltam többé gyermek.

Korán megtanultam írni, de olvasni egyáltalában nem tudtam. Az ilyesmi még manapság is előfordul, tehát nem tartozik a képtelen dolgok közé. Apám világlátott ember volt, s magával vitt nagyszabású utazásaira. Együtt jártuk be gyalog Franciaországot, Törökországot, Kínát és az Egyesült Államokat. Tapasztalásaimat egy naplóba jegyeztem fel s ki akartam adni, mert mit ér az utazás, ha az ember nem ír rögtön könyvet róla? Tömérdek ismeretet szereztem, még pedig játszva. Megtanultam, hogy nyáron nálunk meleg van, másutt hideg s hogy e kettő ellen az ember különféleképpen védekezik; láttam – de engedelmet kérek, a kecskéről kell most szólanom… Ó a kecske!… Szörnyű emlékek, szinte mekegnem jön, ha rája gondolok.

No hát, a török szultán igen jó barátja volt apámnak. Míg ők ketten az Északi-tenger partján borvizes bor mellett üldögéltek s a Koránból mondottak egymásnak bölcs igazságokat, – vagyis kártyáztak, én a szultán állatkertjében nézegettem a ritkábbfajta állatokat. Egyszer csak lecsap a levegőből egy nagy madár, galléron ragad és visz… visz… Elképzelhetitek, kedveseim, hogy nagyon megijedtem, de ez a helyzetemen nem változtatott. A nagy madár – azt hiszem, griff, vagy ilyesfajta volt – egy erdő szélén kezdett aláereszkedni. Az erdő szélén több kecske legelészett. Azt hiszem, egy anyakecske és hét gidója, vagy tíz, – az ember felülről nem lát mindent tisztán. Elég az, hogy a madár engem letesz s cserébe elviszi az egyik gidót. Az anyakecske sírt, jajgatott. Én pedig a vadidegen vidéken roppant nyomorultul éreztem magam. Sem a szultán, sem apám nem voltak ott. A gidók körülöttem ugrándoztak s váltig szerették volna, ha játszadozom velők. Este velők mentem a barlangba, s merthogy egész nap nem ettem semmit, a jó gidóanyának szíves ajánlatát elfogadtam és tejet szoptam. Így telt el egy hét, két hét, sok hét. Egyszer csak azt vettem észre, hogy értem a kecskék nyelvét; velök ugrándoztam, sőt – ó csodák-csodája! – kezdettem füvet is rágogatni. Eleinte keserű volt, de az ember mindenhez hozzászokik. A gidók kikacagtak, hogy mindig két lábra ágaskodom, én szégyelltem magamat s megpróbáltam a négy lábon való járást. Két-három napi próba után fényesen sikerült.

Egyszer aztán egy forráshoz megyek, hogy a sok füvet vízzel nyomtassam le, hát a víz tükrében rémülve veszem észre, hogy az arcom megnyúlt, s kezd–a szakállam nőni.

Megtapogatom a fejemet, s íme két szarv-bütyök ütődik az ujjamhoz – de mit mondok, ujj – hiszen nem volt ujjam, összenőtt, kemény pata lett belőle – elkezdek sírni, s hát mek… mek… mek!… Ezek a hangok jöttek ki a torkomon. Teremtő istenem, hiszen én kecskévé változtam.

Önök nevetnek, édes barátaim, pedig ez korántsem nevetni való dolog. Képzeljék el, ha önök ma lefeküdnének, s másnap arra ébrednének fel, hogy kukorékolnak vagy gágognak, vagy bégetnek: Kellemes meglepetés volna-e ez?

Gondolkodni kezdettem a sorsomon. En babonás nem vagyok. Nem hiszek semmiféle bűbájos mesterségben. Nem hiszem, hogy a griffmadár, mely a török szultán állatkertjéből elragadott, valami boszorkány volt; nem hiszem én, hogy mindezt csak álmodtam. Természetes magyarázata van, kell lennie.

A régi rómaiaknak volt egy közmondásuk: „Ha Rómában akarsz élni, úgy kell élned, mint a rómaiaknak” – nos tehát, a végzet engem a kecskék közé sodrott, természetes, hogy nekem is kecskévé kellett átváltoznom. Nem is volt a világon szomorúbb kecskegidó, mint én voltam. Minden emberi önérzetem föllázadt ez ellen a megalázó, mélyen sértő állapot ellen. Csöndes, zárkózott, kevés szavú, elmélázó kecske voltam, érző szívű és gondolkodó kecske, akire bízvást rá lehetett volna bízni bármely káposztás kertnek az őrzését.

Kedves barátaim! Vannak emberek, akik nincsenek a sorsukkal megelégedve; az ilyenek gondolják meg, hogy mennyivel jobb dolguk van, mint nekem volt akkor, és ne panaszkodj annak.

Lesznek tisztelt hallgatóim között talán olyanok is, akik azt hiszik, hogy én jelenleg állatmesét mondok el, korántsem. Az állatmesék kurták és csak mesék, melyeket egy-egy bölcs ember azért talál ki, hogy példában oktassa az oktalan embereket, önök pedig, édesem, nem oktalanok, hanem higgadt, józan emberek; nevetséges dolog volna, ha koholt történetet tálalnék fel. Lehetetlen volna, ha igaz dolgot nem mondok, hogy ez a borzongás fusson végig a hátamon most, mikor elmesélem. Ezt én átéltem, s közvetlen tapasztalatból mondom. Iszonyú emlékek!… Uraim, engedjék meg, hogy egy pohár borral győzessem le a szívemben felháborzó kecskeemlékeket…!

Hogy meddig maradtam kecske?… Valóban nem tudnám megmondani. A szakái csak az embereknél jelzi az életkort, a kecskéknél nem. Szép hosszú francia szabású kecskeszakállam volt, melyet nem ápoltam, s mégis egyenletesen nőtt, nem is simogattam, s mégis kecsesen simult alá. Elvégre minden jó lett volna, ha emberi öntudatom nem maradt vala meg, de ez megmaradt, s a kecskeállapot visszásságát folyton éreznem kellett. Ha vihar jött, társaim csak ösztönszerűleg féltek, én a vihar minden szörnyűségét átéreztem s méltán elmondhatom, hogy hátamnak minden szál szőre az égnek állott.

Látjátok, édeseim, hogy nem szépítem a dolgot. Mennyivel nagyobb hősnek tüntethetném fel magamat, mondván, hogy egykedvűen néztem a tornyosuló felhőket, sőt biztattam kecske testvéreimet, hogy okunk nincs félni, mert a fizika törvényei szerint a villám nem a kecskékbe, hanem a magas sziklákba és óriási szálfákba szokott sújtani. Ezt én nem mondottam, nem is gondoltam. Ami a tiszta valóság, amellett maradok. Elvégre is, akár kecske az ember, akár ember a kecske: az igazság mindig igazság marad. Szóval azt kell elmesélnem, hogy miképpen változtam vissza emberré. Engedjék meg önök, uraim, hogy gondolataimat előbb rendbe szedjem. Te, vén cimbora, töltsd tele a poharamat, mert nekem az a különös szokásom van, hogy gyermekemlékeim világos felidézésénél a telt pohár leghathatósabb támogatóm. Nos hát a dolog így történt.

A szultán, aki tudvalevőleg apámnak testi-lelki jó barátja volt, nagy hajtóvadászatot rendeztetett az országában. Erre a hajtóvadászatra természetesen az angol főurakat is meghívta, akik mindenütt jelen vannak. Eredetileg vaddisznókra tervezték a hajtóvadászatot, mert ezek a szultán rengeteg rizsföldein nagy pusztításokat vittek véghez. A hajtóvadászatban apám is részt vett. Kitűnő vadász volt az öreg, nyilván tőle örököltem én is későbbi vadászszenvedélyemet. Az angolok a vaddisznók helyett a rókákat vették üldözőbe, apám pedig, mintegy ösztönszerűleg a kecskéket szemelte ki. Ez utóbbi szándék alapulhatott mindenesetre tévedésen is, mert, amint önök tisztelt olvasóim tudják, a törökországi vaddisznók rendkívül hasonlítanak a kecskékhez – legalább is az én gyermekkoromban hasonlítottak: így például a vaddisznónak is négy lába, egy feje és egy farka van, hogy többet ne mondjak. Ebből kitetszik, hogy az én megboldogult édes apám teljes joggal téveszthette össze a vaddisznót a kecskével. No de én a dolgot nem úgy magyarázom. Apámnak a puskacsövét az apai szeretet irányozta, midőn engem az erdőben célba vett. Az apai szeretet mondom, mert ennek csodálatos hatalma van. Én ugyanis ebben az egy dologban babonás vagyok. Mindent megdönthet a tudomány, de ezt nem.

Ha egy édes apának a fia például tigrissé változnék s szembe kerülne az apjával, aki reá szegzi a fegyverét: az apa nem tudná elsütni a puskát. Nem és ezerszer nem. Az apai szeretet megzsibbasztaná a mutatóujját, mellyel a ravaszhoz ér. De engedjék meg, hogy e rövid elmélkedés után folytassam.

Képtelen vagyok elmesélni, hogy mit éreztem abban a pillanatban, midőn apámat megláttam. Először is végtelen fájdalom szorította össze a szívemet. Szerettem volna felkiáltani: „apám, édes apám” – de tudtam, hogy hangom csak formátlan és értelem nélkül szűkölködő mekegés lészen… Elkezdettem a halálos félelemnek miatta minden porcikámban reszketni. A homlokom verejtékezett, az inaim összeverődtek, de csudálatos módon csak a két hátsó inam, a két első lábam önkénytelenül összekulcsolódott – mintha… igen, igen, mintha kezek lettek volna.

Éreztem, hogy velem valami iszonyú dolog történik. Szemeim elhomályosultak, – ó egek, én sírtam… Apám eldobja a puskát, térdre roskad… néz, néz s aztán elkiáltja:

– Fiam! Fiam!… Fiam!

Igen, a csoda – mint önök mondják – megtörtént. A halálos rettegés engem visszaváltoztatott emberré…

Mindenekelőtt ki kell jelentenem, hogy az, amit most elmondottam: igaz, megtörtént dolog. Most pedig engedjék meg, hogy a kellő magyarázattal szolgáljak. Először is kérdem: akartam én kecskévé változni, vagy nem? No hát nem, ez akaratomon kívül történt s mégis megtörtént. Viszont kérdezem: ama rettenetes pillanatban, midőn apám puskájának a gyilkos csöve reám volt szegezve: akartam-e emberré visszaváltozni? Bizonyára akartam. Nos hát, nem régi közmondás-e, hogy az ember mindent megtehet, ha akar, nem természetes-e, hogy akaratom diadalt aratott? De, hogy önök lássák, mennyire az igazságnak embere vagyok, én még ezzel a bizonyítási móddal sem vagyok megelégedve. Figyeljenek ide!

Nemde tapasztalati tény, hogy rémítő, váratlan félelem egy éjszaka megőszített fiatal embereket, sőt egyik-másik az eszét is elvesztette. Nem akarok erre a világtörténelemből példákat felsorolni, mert önök jól tudják, hogy erre vonatkozólag példa nemcsak a világtörténelemben, hanem még a legutolsó faluban is elég akad. Ezek után egyszerűen kijelentem, hogy az én kecskéből emberré való változásom való, igaz dolog. S bizonyára senki sem kételkednék ebben, ha látta volna apám szemében az örömkönnyeket s ha ott lett volna azon az örömlakomán, melyet a török szultán rendezett az én tiszteletemre s ha végül hallotta volna, hogy az angol vadászok kerek egy millió fontot Ígértek apámnak, ha engem átenged a londoni nagy múzeum számára…

Apám, természetesen nem engedett át, s a dolog hamar feledésbe ment. Az utókorra nyilvános bizonyosság gyanánt csak az marad fenn, ami a múzeumokba kerül.

Ez az én kecske-történetem, melyet főleg azért mondottam el, hogy a férfikoromban megesett kalandok rendkívüliségének józan magyarázatát ebben megadjam. Aki zsenge gyermek korában tudott kecske lenni s kecskéből emberré visszaváltozni, az egészen más mértékkel méri a dolgokat.

Én éreztem, hogy az életben bárminő helyzetbe is jussak, gyáván meghátrálni nem fogok. Én tudtam, hogy mindaddig, míg az ember testében emberi szív dobog, kétségbeesnie nem szabad. Minthogy pedig gyermekkorom emlékeiből többet elmondani nem szándékom s minthogy már későre jár az idő, ajánlom önöknek, kedves barátaim, hogy igyuk meg a maradék bort s feküdjünk le. Holnap este folytatjuk.