GÁRDONYI GÉZA

Nagyapó tréfái

Unatkozó gyermekeknek

mulatságul, tanulságul, hallásból,

tudásból, maga-kitalálásából

összeírta

GÁRDONYI GÉZA

fapadoskonyv.hu

Tartalom

A láthatatlan írás

Hogyan lehet pipacsból babát csinálni?

Furfangos csomókötés

A nagyapó ujja

A métermérő

Hüvelyk Matyi keze

A táncoló levelezőlap

Noé bárkája

A ló meg a kakas

A trónus

Nagyapó üvegre ír

Lovas csata

Hogyan lehet várakat rajzolni?

Levesből tanult

A zenekar

A vad ló

A jövendőmondó

Élet – írás

Nagyapó vadászata

Könnyű így rajzolni

Találós kérdések

A tojásalakú vonal

Könnyű számítás

A gereblye

A szelídített fillér

Az állatsereglet

Ne rugdalózz, paci!

Hogyan lesz a körtéből nyúl?

Az éneklő alma

A kis konda

Nagyapó lovai

Nagyapó ezermester

A torta

Nagyapó ereje

Nagyapó pohara

Nagyapó a vizsgálaton

Hová bújik a krajcár?

Játék parafadugóból

A halász

A vendégség

A szélmalom

A disznók

A láthatatlan írás

– Mikor Dobót a törökök szorongatták – így kezdte nagyapó az elbeszélését – egyszer csak a föld színe alatt az alagúton bejutott hozzá egy magyar ifjú.

– A maklári bírótól jövök – mondotta. – Ihol ez a levél, az küldte.

Dobó fogja a levelet, viszi a bástyára (mert lármát hallott ottan), aztán, hogy megnézte, nincs-e nagy baj, felbontotta a levelet. (Nagyapó belenyúlt a zsebébe és kihúzott onnan egy árkus tiszta papirost.)

– Ihol, ezt a levelet bontotta ki Dobó.

– De hiszen ezen nincs egy betű se! – kiáltották a gyerekek.

– Dobó is éppen ezt mondta – felelte nagyapó. – Mutatja a levelet Bornemissza Gergelynek, a mindentudó vitéz diáknak, hát az elmosolyodik.

– Miért mosolyodott el, nagyapó?

– Azért, mert ő el tudta olvasni.

– A semmit?

– Nem semmi ez, gyerekek. Nesze, Pista, tartsad csak oda a papirost a meleg kályhához, majd meglátod egy perc múlva, hogy mit írt a maklári bíró.

Pista odafekteti a papirost a melegre, hát egyszer csak girbe-görbe vonalak látszanak a papiroson.

Nézik, olvassák, hát ez az írás:

„Tisztelt kapitány uram! Értesítem, hogy a törökök éheznek. Nem bírják ki tovább két napnál.”

– Hogyan volt írva ez a levél, hogy csak a meleg nyomta ki a betűit?

– Citrom levével – felelte nagyapó.

Hogyan lehet pipacsból
babát csinálni?

Ahogy a mezőn sétáltak, nagyapó leszakított két pipacsot. Az egyikről leszedte a piros szirmokat. A másikon meghagyta. Az, amelyikről leszedte a szirmokat, ilyen maradt, mint ez a jobbra írt kép mutatja.

Nagyapó átszúrta ennek a szárát a másik pipacson és egy tüskével szemet, orrot bökött rá. Hát egy gyönyörű kis baba lett a pipacsból, ilyen, mint itt a balra írt kép mutatja.

Azonban nagyapó még ezzel nem elégedett meg. Csinált a pipacsból más alakú babát is. Átkötötte ugyanis a pipacs derekát fűszállal és a pipacs felső részén kezeknek átszúrt egy száracskát. Lett a baba ilyen:

Egy másiknak meg utánanyúlót is csinált. Az meg ilyen lett, mint bal-felől látható.

Nemcsak a leányok, hanem a fiuk is örültek a virág-babáknak. Hát még mikor azt látták, hogy nemcsak a pipacsból, de más virágokból is lehet babákat csinálni. Elég, ha a szoknya pipacs. A baba derekát meg a fejét más virágokból lehet összeállítani. De már ezt nem mutatta meg nagyapó. Azt mondta:

– Találjátok ki magatok!

Furfangos csomókötés

Ahogy uzsonnáztak a kerti asztalon, jön egy hetyke-petyke cigány és kéreget.

– Miért nem dolgozol? – kérdezi nagyapó. – Hiszen te egészséges ember vagy.

– Nincs munka – feleli a cigány.

– Hát mihez értesz te?

– Értek én mindenhez a világon. Nem tetszik nekem olyat mondani, hogy én meg ne tudnám tenni.

Az asztalon egy darab madzag hevert. Fölveszi nagyapó a madzagot és azt mondja:

– No, ha mindent tudsz, hát ihol ez a madzag: köss a közepére egy csomót, de úgy ám, hogy a két végét egy pillanatra se ereszd el.

Nézi a cigány egy darabig a madzagot, vakarja is a fejét, utoljára azt mondja:

– Nem lehet az, kenyergem.

– Dehogynem – feleli nagyapó – ha nem lehetne, nem mondanám.

A gyerekek is próbálgatják a csomókötést, de egyiknek se sikerül. Annyira könyörögnek a nagyapónak, hogy végre megmutatja.

Hát annyiból állott az egész, hogy nagyapó először keresztbe fonta a karját, azután így fogta meg a madzagot, egyik kezével az egyik végén, másikkal a másik végén. Amint szétbontotta a két karját, a madzag közepén csomó termett.

A nagyapó ujja

A gyerekek mágnesvasat vettek és naphosszat azzal játszadoztak...

– Milyen különös – mondottak nagyapónak – hogy a mágnessel minden kis vasat föl lehet venni.

– Hát a diót fölveszi-e a mágnes? – kérdi nagyapó.

– Hogy venné fel – felelik a gyerekek – hiszen a dió nem vas.

– No – azt mondja nagyapó – akkor az én ujjam többet tud, mint a ti mágnesvasatok, mert az én ujjam fölveszi a diót.

Azzal kivesz a zsebéből egy diót, az asztalra állítja, s egy-kettő: ott van a dió nagyapó mutatóujján.

A gyerekek nem tudtak hová lenni csudálkozásukban, csak mindentudó Gergely bácsi nevetett. Ő ugyanis meglátta, hogy nagyapó a dió hegyét észrevétlenül belecsíptette az ujjába s azért lóg a dió, nem pedig, mintha a nagyapó ujja mágneses volna.

A métermérő

– Játsszatok – mondotta nagyapó vacsora után a gyerekeknek.

– Nincs mivel – feleltek a gyerekek.

– Játszani mindennel lehet. Gyuri, a te zsebedből egy métermérő áll ki. Azzal is lehet.

– Mit?

– Csinálj belőle csillagot.

Persze, a gyerekek nem tudtak a méterből csillagot csinálni.

Nagyapó hármat is mutatott:

Aztán azt is megmutatta nagyapó, hogy a méterrel (amelyik tíz részbe hajlik), hogyan lehet minden betűt kiformálni.

A rajzoló bácsival ide rajzoltattam, hogy amelyikteknek ilyen összehajtogatható métere van, meg tudja csinálni a rajz után a betűket.

Hüvelyk Matyi keze

Az asztalon lágy kenyér volt. A gyerekek golyócskákat gyúrtak.

– Az semmi – mondotta nagyapó – golyót a galacsinhajtó bogár is tud formálni, hanem ha már golyót csináltatok, formáljatok belőle például egy kezet.

– Mutassa meg nagyapó, hogyan lehet?

– Hát így: először nagyjából lapítsátok össze a golyót és csináljátok meg oldalt a hüvelykujjat, alól meg a szárat.

Ha ezt meg tudjátok csinálni, könnyen kipödörhetitek belőle a négy ujjat. Csak arra vigyázzatok, hogy a középsőujj a leghosszabb legyen, a kisujj meg igazán kis ujj legyen.

Aki ezt jól meg tudja csinálni, hajlítsa be középen az ujjakat, akkor még jobban hasonlít az emberi kézhez.

Ha pedig a mutatóujját egyenesre hagyjátok, a mutató kézhez fog hasonlítani.

– Tudjátok-e, kinek van ilyen kis keze?

– Senkinek.

– A mesebeli Hüvelyk Matyinak.

A táncoló levelezőlap

A gyerekek képes levelezőlapot mutatnak nagyapónak.

– Van mindenféle – mondották – színes, színtelen, meg átlátszó is.

– Szép, szép – feleli rá nagyapó – de nekem ennél különb van, pedig kép sincs rajta.

– Miért különb?

– Mert táncolni tud. Majd meglátjátok. Csak egy ceruzával integetek neki, úgy táncol, ahogy én akarom.

Avval bemegy a másik szobába. Kis idő múlva visszatér. Hoz egy közönséges, teleírt levelezőlapot. Összegöngyölíti egy kicsit és beleteszi egy üres pohárba.

– No, daloljatok valami táncnótát.

A gyerekek rákezdik a nótát. Nagyapó ceruzával veri a taktust. Hát a levelezőlap úgy járja a csárdást, majd kiugrik a pohárból.

A gyerekek el nem tudják találni, hogyan lehet ez?

Végre nagyapó megmutatja nekik, hogy egy hosszú női hajszálat ragasztott a levelezőlapra, meg a másik végét a ceruzára. Ezzel rángatta. Este a gyönge lámpásvilágnál persze nem látták a hajszálat a gyerekek.

Noé bárkája

A gyerekek a gyöpön hevertek és unatkoztak.

– Miért nem játszotok? – kérdezte nagyapó.

– Már mindent játszottunk, amit tudunk.

– Hát Noé bárkáját játszottatok-e?

– Hírét se hallottuk annak a játéknak.

– Hány gyerek van itt?

– Tizenhat, nagyapó.

– No hát egyik legyen Noé, másik legyen Föld-angyal.

– Én leszek Noé – szólt Pista.

– Én leszek Föld-angyal – szólt Teréz.

– Jól van. Hát a többi meg mind állat lesz. Noé kerítsen valami kört magának. Az legyen a bárka. Föld-angyal meg adjon minden gyereknek állatnevet. Jön a vízözön. Noé odamegy Föld-angyalhoz és kéri az állatokat.

– Milyen állat kell? – kérdi az angyal. Noé mond egy állatnevet.

Ha van olyan állat a seregben, akkor az az állat kiválik a csoportból és követi Noét a bárkába. Ha oroszlán, akkor ordítva megy utána, ha szöcske, akkor szökdécselve, ha bárány, bégve, ha madár, akkor a két karjával a repülést utánozva. Szóval minden állat a maga természetében mutatkozik.

Ha pedig nincs olyan állat, amilyet Noé kíván, akkor minden állat egyszerre megszólal a maga hangján: egyik kukorikol, a másik röfög, a harmadik csiripel, gágog, fütyöl, turbékol, és így tovább.

Mikor már minden állat bent van a bárkában, Noé enni ad nekik. Egyszer aztán kiereszt egy galambot. A galamb egy darabig röpdös vagy futkos a kertben, aztán valami virágot vagy zöld ágat vesz a szájába úgy tér vissza.

Noé erre kiált:

– Elmúlt a vízözön!

Erre oda megy a Föld angyala és egyenként kéri az állatokat. Ha eltalálja valamely állatnak a nevét, akkor az az állat kiszabadul.

S újra osztja súgva az állatneveket.

A ló meg a kakas

Nagyapó csinált már egyszer papirosból valami táncoló figurát, amit cérnával kellett rángatni. A gyerekek most arra kérték, hogy valami állatot is mesterkedjen össze.

Hát nagyapó lovat vágott ki papirosból és annak a belső oldalát úgy rakta össze, mint itt a képen látható.

A gyerekek ezt nem tudták utána csinálni, hát egy kakast formált meg nagyapó. Annyit lépett, ahányszor meghúzták.

A trónus

A kertben egy kis boglya szénát raktak össze.

– Nézzétek! – mondta nagyapó – ezen a boglyán játsszatok királyosdit.

– Milyen játék az, nagyapó?

– A régi világban – felelte nagyapó – némely nemzetnél mindig az tette a koronát a fejére, aki a legerősebb volt a hercegek közül. Hát csináljatok koronát papirosból vagy szitakéregből. Az egyik tegye a fejére és álljon a boglya tetejére. Az a királyi szék. A többi mind herceg. A hercegek rohanják meg a királyt, ez meg védje magát. Ha le tudjátok rántani, az álljon a helyére, aki a koronát fejére tudta tenni.

Jó mulatság ez a játék: egészséges. Azonfelül, ha majd a történelmet tanuljátok, amit itt kicsiben játszotok, látni fogjátok, hogy nagyban évezredeken át ugyanezt játszották azok a családok, amelyek a nemzeteken uralkodtak.

Nagyapó üvegre ír

Nagy vendéget vártak a házhoz: Miklós bácsit, aki együtt katonáskodott nagyapóval. Hej, micsoda napokat éltek ők együtt a szabadságharcban! Egyik nap a németet verték, másik nap a muszkát. Egy esztendeig forgatták a fegyvert és a csatában mindig egymás mellett jártak.

Hát régi jóbarátok voltak.

– Gyerekek – mondta nagyapó – szedjetek virágot és rakjátok tele Miklós bácsi szobáit, én addig üdvözlő írásokat csinálok az ablakokra.

– Hogyan, nagyapó?

– Majd meglátjátok.

Mikor aztán a gyerekek visszatértek a kertből, ott látták az egyik ablakon:

Éljen Péter Miklós! A másik ablakon: Él magyar, áll Buda még! A harmadik ablakon: Nem úgy van, mint régen volt! Bent meg a nagy tükrön: Isten hozott!

Mindezek a felírások oly szép átlátszó betűkkel voltak az üvegeken, mint a poharakon szokott lenni. Gyönyörű nagy betűk s köröskörül virágcifrázatok. A tükrön meg két kard keresztben a betűk alatt.

Miklós bácsi maga is nagyot bámult, hogy ezt meglátta.

– Micsoda ügyes üvegköszörűs munkája ez? – kérdezte.

– Nagyapó csinálta – feleltek a gyerekek.

– Te csináltad?

– Én – felelte nagyapó.

– De hiszen ez borzasztó fáradságos lehetett.

– Nem igen.

– Aztán ezt le se lehet venni többé.

– Dehogy nem – felelte nagyapó.

Azzal elővette zsebkendőjét és a két kardot letörülte a tükörről.

– Hát nem köszörülés?

– Persze, hogy nem, egy darabka glicerin-szappannal rajzoltam valamennyit.

Lovas csata

Hogy egynéhány nagydiák ment vendégül nagyapóékhoz, kérték: mondjon valami játékot. Az erdőszélen voltak, ahol jó nagy a fű.

– Játsszatok – mondotta nagyapó – lovas csatát.

– Hogyan?

– Az erősek legyenek a lovak. A kisebbek üljenek a hátukra. Egyik csoport legyen a német, másik a magyar. Szedjétek le egymást a lóról.

Erős testgyakorlat ez. A lovak is harcolhatnak. Sokat lehet nevetni ebben a játékban.

Hogyan lehet várakat rajzolni?

Azt mondja nagyapó egy nyári délután: – Gyerekek, szeretném látni: ki mit tud rajzolni!

Mindegyik gyerek tudott valamit, ki almát, ki virágot, ki katonát, csak Ilonka nem tudott semmit se.

– No – azt mondja nagyapó – ha te semmit se tudsz, akkor teveled rajzoltatom a legszebb várakat.

Elővett egy szelet tiszta papirost és annak az aljába egy jó vastag vonalat húzott tintával.

– No – azt mondja nagyapó – most fogj a markodba egy kis darab rongyot vagy összehajtogatott papirost, aztán törülgesd el ezt a tentát fölfelé sok apró rántással.

Az Ilona így cselekedett, hát csakugyan szép kis vár forma keletkezett a papiroson, csak aztán a tornyok tetejét kellett tollal kiigazgatni, meg egypár ablakot csinálni.

Levesből tanult

Ilonka még csak öt éves volt és csupa játékból megtanult olvasni.

Hogyan?

Nagyapó egyszer bent volt a városban és az egyik fűszeresnél olyan levesbe való tésztát látott, amelyik csupa betű alakú volt. Ilonkának olyan tésztát főzetett mindennap.

Az első nap megmutatta neki az A betűt és olyanokat kerestetett a levesben. Ebéd után pedig kirakatta vele a kockákból. Így: AB, CB, CD

Második nap az L betűt ismertette meg a levesben, harmadik nap az O betűt és így tovább az egész ábécét a levesből tanulta meg Ilonka és kockákból rakta ki.

Mikor aztán jól megtanult olvasni, egy napon ezt rakta ki kockákból nagyapónak:

A zenekar

Vendéggyerekek voltak a háznál, de azért unatkoztak. Hát nagyapó leviszi őket a kertbe és azt mondja nékik:

– Melyiktek tudja utánozni a trombitát?

Három gyerek is akadt, aki a trombitát utánozni tudta.

– Hát a hegedűt?

– Azt nem tudjuk.

– Könnyű pedig: csukott ajkkal énekeljetek az orron át.

– Azt tudjuk.

– Hát a bőgőt, nagy dobot ki tudja utánozni?

– Csak azt kell mondani: brum, brum, bum, bum.

Mikor így összeszedte nagyapó a zenészeket, megpróbálkozott velük külön-külön. Azt a nótát próbálták: Szeretnék szántani.

Szavakat senkinek se volt szabad mondani, csak a dallamot.

Mikor aztán az egész banda megszólalt a kertben, még a házból is kifutottak a csudájára; azt hitték: igazi banda szól a kertben.

A vad ló

Sétálni ment nagyapó a gyerekekkel. Amint a kovácsműhely elé érkeznek, látják, hogy egy lovat akarnának ott megpatkolni. De a ló szörnyű vad: megfogják a lábát, elrúg magától mindenkit.

– Hej – azt mondja a kovács – már látom, hogy fel kell emeltetni ezt a lovat, úgy, hogy egy lába se érje a földet. De hogyan?

– No – azt mondja nagyapó – szépen jártunk volna mink huszárkoromban, ha ennyi baj volt volna a lópatkolással.

Azzal odamegy a vad lóhoz, egyet simít a fején, megveregeti a hátát.

Mi történt?

A vad ló egyszerre olyanná vált, mint a bárány; mind a négy lábát megpatkolhatták baj nélkül.

Másnap beállít a kovácsmester nagyapóhoz és azt mondja neki:

– Tekintetes uram, nem egyébért jöttem én, hanem azért, hogy tanítana meg arra a mesterségre, hogyan kell megszelídíteni a vad lovat. Mert tetszik tudni: én kovács vagyok és sok a bajom az olyan lovakkal, amelyek nem állják a patkolást.

– Szívesen megtanítom – felelte mosolyogva nagyapó – hát nem tettem én egyebet, csak egy mogyorónyi kis gömbölyű kavicsot nyomtam a lónak a fülébe. A ló el nem tudja találni: mi lelte a fülét s míg ezen gondolkozik, elfelejti, hogy patkolják.

A jövendőmondó

Az eső beszorította a gyerekeket a szobába. Beszélgettek. Unatkoztak.

– Tudok én egy jó játékot – mondja nagyapó – majd elmulatunk ezzel mindjárt.

Azzal lenyír az újság széléből egy hosszú papirospántlikát és azt mondja:

– Írjatok erre mindenféle foglalkozást.

Hát a gyerekek felírták: pap, katona, ügyvéd, órás, pék, csillagász, tanár, stb.

Mikor a papiros tele volt, nagyapó megfordította.

– A másik oldalára írjatok helyneveket.

A gyerekek elővették a térképet és kiírták belőle mindenféle városnak meg falunak a nevét, míg csak a papirosnak a másik fele is be nem tellett.

Akkor nagyapó összegöngyölte a papirost és így szólt:

– Most én jövendőmondó vagyok. Fogd meg, Pista, a papiros végét és vond meg. Ahol megállsz a húzással, ott megnézzük az írást, hogy mi leszel?

Húzta egy darabig Pista a papirost, végre megállt. Elolvasták, mi van odaírva, hát ez volt ott: kefekötő. A gyerekek nagyot nevettek.

– Most nézzük meg a papiros másik felét, hogy hol lesz Pista kefekötő?

Hát ez a szó volt ott: Tokaj.

Élet – írás

Nagyapó kedves játékra tanította meg a gyerekeket. Apró cédulákat vettek elő és ráírták a cédula egyik oldalára a gyerekek nevét, meg a háziállatok nevét. Minden nevet külön cédulára.

Azután megfordították a cédulákat és összekeverték.

Nagyapó maga elé tette a cédulákat.

– No – azt mondja – aki ezen a cédulán van, mit szeret tanulni legjobban?

– De ki van a cédulán? – kérdezték a gyerekek.

– Azt nem tudjuk – felelte nagyapó. – Meg se nézzük, csak mikor tele van írva a cédula. Hiszen éppen ez a mulatság benne.

A gyerekek aztán találomra mondtak mindenfélét minden kérdésre. A legnagyobb fiú meg ráírta a cédulák hátára a feleleteket.

Mikor már tele volt a cédula, megnézték, hát Pistáról szólt az írás, aztán ilyenek voltak a kérdések meg a feleletek:

1. Mit szeret legjobban tanulni? A főzést.

2. Melyik a legkedvesebb étele? Az egér.

3. Mi a jó szokása? Hogy a lábával mosdik.

4. Mi a rossz szokása? Nappal alszik.

5. Mi a legkedvesebb mulatsága? Éneklés a ház tetején.

6. Mi lesz belőle, ha megnő? Vén macska.

Volt még több kérdés is és hogy a gyerekek azt gondolták, a macska céduláját diktálják, ugyancsak nagy volt a nevetés.

A többi cédulánál is furcsán szóltak a feleletek, mert a kis kutya cédulájára azt írták, hogy szeret főzni; kedves étele a mandulás torta: jó szokása, hogy sohasem piszkolja be a szoknyáját; kedves mulatsága a táncolás, s ha megnő, kisasszony lesz belőle.

Nagyapó céduláján meg az volt, hogy kedves mulatsága a bábuzás és ha megnő, apáca lesz.

A gyerekek egész este jól mulattak ezzel a játékkal. Próbáljátok meg tanulás után ti is, mikor olyan rossz az idő, hogy künn a szabadban nem lehet játszani.

Nagyapó vadászata

Egy este vadászok jöttek vacsorára és mindenféle vadászatról beszélgettek.

– Kell is a vadászathoz puska – szólt nagyapó. – Én puska nélkül is hoztam gyerekkoromban mindig vadat anyámnak.

– Nem lehet az, nagyapó.

– De bizony lehet. A falu, ahol felnőttem, a Balaton mellett van. Nyári estéken tömérdek a vadkacsa a nádasban. Azt mondja egyszer édesanyám:

– Holnap vendégünk lesz; eredj fiam, lőj egy pár vadkacsát.

Vállamra vettem a puskát és begázolok a tóba a nádas közé. De mi történik velem: elejtem a puskát, zsupsz bele a vízbe. No, ezzel nem lehet ma lőni. Azt gondoljátok, hazamentem? Dehogy mentem. A nádas szélén láttam egy nagy tököt. Felvágtam a bicskámmal és kiszedtem a belét, aztán a fejemre húztam, csak éppen a szememnek hagytam rajta két kis lyukat.

Belementem nyakig a vízbe és lassan lépkedtem a nád között. Jöttek a vadkacsák. Látták, hogy a vizén tök úszik, de nem gondolták, hogy ember is lapul alatta.

Én aztán szépen odamentem közéjök s a víz alatt megfogtam a vadkacsa lábát, lerántottam a víz alá.

Így vittem haza öt eleven kacsát és így lett másnap jó kacsapecsenyénk.

Könnyű így rajzolni

Izzadt a Jancsi. A tanító úr meghagyta, hogy le kell rajzolni Magyarország folyóit. Hát Jancsi maga elé is tette a papirost meg a térképet, s olyan kacskaringós Tiszát rajzolt a papirosra, hogy nincs az a hal, amelyik el tudott volna benne igazodni a Dunáig.

– Mitől füstöl úgy a fejed, Jancsi! – kérdezte nagyapó.

– A folyókat rajzolom – felelte Jancsi – aztán akkorára találtam csinálni a Tiszát, hogy a Duna már nem fér a papirosra.

Nagyapó megnézte a rajzot és fejet csóvált:

– Semmi se könnyebb, mint térképről rajzolni. Van-e itthon benzin?

– Amivel a ruhából a pecsétet tisztítják?

– Az.

– Bizonyosan van édesanyámnak.

Nagyapó tiszta papirost tett az asztalra, aztán rongyocskát vett elő és bekente a papirost benzinnel. Hát a papiros egyszerre olyan átlátszóvá változott, mint az üveg.

Ráfektették a térképre. Gyönyörűen átlátszott minden folyó.

Akkor Jancsi meghúzta ceruzával minden folyónak a vonalát.

Mikorra elkészült, a benzin is elpárolgott, s a papiros megint olyan lett, mint előbb volt. Nem volt azon többé nyoma se a benzinnek.

– Hanem ezt csak nappal szabad csinálni – mondotta nagyapó – mert a benzin úgy ég, mint a petróleum. Rajzolni különben is csak nappal szabad, mikor a szemünk nem romlik, mint a lámpásnál.