Nala és Damajánti

Hindu rege a Mahâ-bhâratából

SZANSZKRITBÓL FORDÍTOTTA

Fiók Károly

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Előszó

I. rész

Első ének

Második ének

Harmadik ének

Negyedik ének

Ötödik ének

II. rész

Hatodik ének

Hetedik ének

Nyolcadik ének

Kilencedik ének

Tizedik ének

Tizenegyedik ének

Tizenkettedik ének

Tizenharmadik ének

III. rész

Tizennegyedik ének

Tizenötödik ének

Tizenhatodik ének

Tizenhetedik ének

Tizennyolcadik ének

Tizenkilencedik ének

Huszadik ének

Huszonegyedik ének

Huszonkettedik ének

Huszonharmadik ének

Huszonnegyedik ének

Huszonötödik ének

Huszonhatodik ének

Lugossy József emlékének

a hálás tanítvány

Előszó

E rege a Mahâ-bhâratából{1} van véve, a gazdag szanszkrit irodalom naiv eposzainak egyikéből, mely nem kevesebb, mint 107 389 slókát vagyis hosszú párverset foglal magában tizenhét könyvben, vagy ha a toldalék-könyvet a Harivansa-parvát is felvesszük – tizennyolcban. Mint epizód van beszőve az eposz cselekvényének folyamába s olvasható a III. könyv (ú. n. Vana-parva, Erdő-könyv) 6-ik fejezetében. Szerzőjéül, valamint az egész Mahâ-bhârata szerzőjéül említtetik Krizsna Dvaipájana, más néven Vjásza, ki a hagyomány szerint a Védákat, sőt a Puránákat is rendezte. Semmi esetre el nem fogadható azonban, hogy a Védák és a Mahâ-bhârata egy és ugyanazon szerző művei volnának, nemcsak azért, mert e hagyomány szerint Vjásza az eposz főhőseinek nagyapja, hanem főleg azért, mert valamint a Védák egyes himnuszainak, úgy a Mahâ-bhârata egyes részeinek, egyes epizódjainak – pedig az óriás terjedelmű műnek háromnegyedét epizódok foglalják el – keletkezési idejét több századnyi időközök választják el egymástól. Sokkal több alapja van azon okoskodásnak, hogy Vjásza nem tulajdonnév, hanem általánosságban jelenti a gyűjtő nevét. Vjásza származik egy szanszkrit igétől s jelentése = gyűjtő, rendező; éppen úgy, mint a Homer név állítólag a δµοῦ és ἄρω-tól jő.

A Nala története nem képezi részét az eposz fő cselekményének és valószínűleg a hindu történelem sokkal régibb korszakára vonatkozik. A nagy eposz fő tárgyát a Dhritarázstra király 100 fia, az úgynevezett Kuru-fiúk,{2} és unokatestvéreik, az úgynevezett Pándu-fiúk közt lefolyt s ez utóbbiak győzelmével végződött nagy harc alkotja. Ez a vezérfonal a Mahâ-bhâratában; de e vezérfonal mellé az epizódoknak, legendáknak, hagyományoknak roppant száma fűződik, melyek közt a főtárgy sokszor egészen elvész.

A Nala és Damajanti története következőleg csatlakozik a fő cselekményhez: Mikor Pandu király, a Pandavák atyja, átengedte az uralmat testvérének, Dhritarázstrának, elvonult a hegyek közé és meghalt. Öt fiát nagybátyjuk, Dhritarázstra fogadta örökbe és saját 100 fiával együtt neveltette. Miután a Pandavák unokatestvéreik rosszakarata következtében sok veszélynek voltak kitéve, Dhritarázstra végre elhatározta, hogy kétfelé osztja az uralmat köztük. Judhisthira, a Pandavák legidősebbike négy testvérével uralkodott Indrapraszthában (a mai Delhi), Durjodhána, a 100 fiú legidősebbike pedig testvéreivel uralkodott a szomszédos Hasztinapurában. A Pandavák, kiknek jelleme ép oly szeretetreméltónak, megnyerőnek van rajzolva, mint amily gonosznak unokatestvéreiké, igen szerencsés hódításokat tettek a szomszédos tartományokban és unokatestvéreik folytonos cselei, ellenségeskedései dacára, tetemes vagyonra, jólétre tettek szert. De egyszer nagy szerencsétlenség érte őket. Engedve a hinduknál divatos gyengeségnek, vagy tán királyi erénynek, Judhisthira kockajátékba elegyedett Durjodhánával; hazárdjátékban feltette és elvesztette mindenét. Ekkor négy öccsével együtt elvonult, tizenkét évet kellett töltenie száműzetésben, az erdőségekben. Vele ment bujdosásba a bölcs Vrihadásva is, és ez beszélte el Judhisthirának oly célból, hogy őt fájdalmában vigasztalja és jobb jövő reményével földerítse, a Nala történetét, ki őhozzá hasonlóan derék uralkodó volt, de kocka-harcon elveszítette mindenét, száműzetésbe ment, végre sok baj és hányódás után ismét visszanyerte királyságát, nejét, vagyonát.

E rege, mely kétségen kívül történeti tényeken és azon korbeli adatokon alapul, igen kedvelt tárgy a hindu költők előtt. Nemcsak mint a Mahâ-bhârata epizódja ismeretes, hanem egyszersmind tárgyául szolgál két más jeles költeménynek. Egyik a Nalodaja, melyet állítólag Kálidásza, a Sakuntala szerzője írt; másik a Naizsadha Sri-Harzsától. Szomadéva Bhatta regegyűjteményében is fellelhető, természetesen más alakítással. Sőt alapul szolgált több félpróza, félversben szerkesztett költeménynek, ú. n. Csampunak. Tamil nyelven Nalarâdsâ cím alatt, Telugu nyelven Rághava költő feldolgozásában ismeretes. Mindezek nem a szanszkritnak fordításai, hanem önálló alkotások.

Röviden ennyit kellett előre bocsátanom a Nala regéjéről és ennek a Mahâ-bhâratához való viszonyáról. Gazdagabb tanulmány található e tárgyban a Szász K. Világirodalom Eposzai I. kötetében.

Szólnom kell valamit még az eredeti szövegeiről és versmértékemről. – Nala regéjének szövege oly gazdag kritikában részesült az európai tudósok részéről, minővel kevés mű dicsekedhetik. Különféle kéziratokon alapuló, különféle kiadásai mellett nagy gondot fordítottak magyarázói, fordítói az ép, brahmánok által el nem ferdített szövegnek helyreállítására. Annyit első tekintetre lehet látni, hogy e darabba – s még inkább a Mahâ-bhârata többi részeibe – illetéktelen kezek, méltóságukat ez úton is emelni törekvő brahmánok sok, az elbeszélés lényegéhez nem tartozó versszakot csúsztattak be; a szöveget erősen megrongálták. De én e megrongált szövegek helyreállítására tett kísérletek egyikét sem fogadhattam el. Éppen sokféleségük gyengíti tekintélyüket a kéziratokon alapuló kiadásokkal szemben.

Követtem mindenütt Bopp III. kiadásának (Berolini 1868) a szövegét, alig pár helyet kivéve, hol Monier Williams kiadásának (Oxford 1860) szövegéhez csatlakoztam, kinek bevezetését is felhasználtam. De ez a csere a tartalomban nagyobb változást nem idézett elő. A XXIV. ének 18 slókájának első felében egy mondatszerkezetet változtat meg; a XXIV. 48 slókáját pedig esztétikai okból kihagytam.

Két helyen a szöveget megrövidítettem csupán a magyar Nala és Damajánti kedvéért, mindkét helyen e változtatást megjegyeztem. Azt hiszem e rövidítést jó nevén veszi az olvasó.

Versmértéke az eredetinek rímetlen nyolclábú jambus; tehát 16 szótag képezi azt a hosszú verssort, melyből kettő egy slókát (dalt, versszakot) alkot. Azonban a slókának valamint jambusa, úgy sorainak száma is nagy költői szabadságokat enged meg. – Ugyanis a nyolc jambus versláb közül csak a két utolsó tartozik jambicus lejtésű lenni, a többiek cseréltethetnek úgy szólva bármelyik két szótagú verslábbal. Ami pedig a slóka sorainak számát illeti, ez szabály szerint kettő volna, de nem ritkán találunk 3 és 1 sorból álló slókákat is. Sőt a XXIV. ének végső két sorában bővített slókával is találkozunk, melynek egy-egy sora 22 szótagból áll.

A slóka sornak szilárdabb jellemvonása a jambicus lejtésnél az ütem. Minden sor középen ketté van vágva 2 nyolc szótagú részre s így a kétsoros slókák minden erőltetés nélkül alakíthatók négy rövid sorból álló versszakká úgy amint én fordításomban tettem is. S hogy az ily beosztás nem puszta szabadsága, hanem tán kötelessége is a fordítónak, mutatja az a körülmény, hogy ahol az eredetinek slókáiban rím fordul elő, ott mindig a sor közepe rímel a sor végivel, nem pedig egyik sor a másikkal.

A nyolc szótagú négysoros versszakot alkalmaztam tehát általában, de sok szabadalommal mind a sorok mennyiségére, mind a rímek elhelyezésére nézve; azokat a költői szabadságokat, miket az eredetiben láttam, a magyar vers követelményeihez képest más alakban érvényesítettem.

Fő törekvésem volt azt a végtelenül igénytelen egyszerűséget, verselési szabályokat sokszor elvető, de amellett folyékony elbeszélő hangot, melyet az eredeti szanszkrit szöveg felmutat, a magyarban is megközelíteni, mennyiben sikerült ez – ítélje meg az olvasó.

Berlin, 1884. október 14.

F. K.

Az előadás folyamában előforduló megszólítások, mint Kunti sarja, Pandáva, oh királyom stb. mind az elbeszélő Vrihadásva megszólításai Judhisthirához.

I. rész

ELSŐ ÉNEK

Volt egy rádzsa,{3} Nál királyfi,
Víraszéna hős fia,
Szép erénnyel dúsan áldott,
Jó lovas, szép dalia.

Nagy királyok rendin első,
Mint az istenek királya;
Fönt, fölötte mindeneknek
Tündökölt, mint nap sugára.

Hű, kegyes, Védákban{4} jártas,
Fejedelme nizsadháknak,{5}
Igaz-szóló, kockajátszó,
Feje sok népnek s csatáknak.

Deli nőknek szíve vágya
Úr a szíven s szenvedélyen.
Nyíl-lövés és íjazásban
Oly dicső, mint Manu{6} épen.

*

Vidarbhában,{7} ép e tájban
Szörnyű Bhíma volt király.
Mindennel megáldva volt ő,
Csak utódokat kivánt.

Megtett mindent magzatért, hogy
Ég kegyéből azt kinyerje.
Egy ízben betére hozzá
Dámana, a Brahma szentje.{8}

Palotájában nejével
Vendégelte, ünnepelte
Fiat-kérő Bhíma őtet…
S Dámanának kedvét lelte.

És viszonzásul nagy áldást
Szórt a szent rá és nejére:
Külde nékik gyöngy-leánykát
S három hős utódot érte:

Damajántit, Dama, Danta,
S Dámanát; mind deli, délceg,
Dús erényű; a fiúk meg
Rémei az ellenségnek.

*

És a lányka csoda-báját,
Damajánti karcsúságát,
Fénye, sorsa boldogságát
A világon szanaszerte
A hir mindenütt fecsegte.

Deli szűzzé hogy kifejlett,
Járt körötte száz nő-szolga,
Körös-körbe száz barátnő
Mint Sacsit,{9} úgy udvarolta.

Tündökölt ott Bhíma lánya
Minden bájjal, ékkel rakva
Barátnőinek körében,
Mint felhőn villám szalagja.

Buja szépség ömle rajt’ el,
Hosszú, nagy szemű volt, mint Sri.{10}
Jaksák{11} s istenek között nem
Volt ilyen remek, de senki.

Szem nem láta, fül se hallá
Emberek közt soha szebbet;
Lénye megzavarta szívét
Meg maguknak isteneknek.

*

Nálnak az erős királynak
Földön nem volt szinte párja,
Olyan volt alakra, mint a
Földi testbe szállt Kandárpa.{12}

És a lánynak Nál királyfit
Magasztalták lelkesedve,
Nál előtt meg Damajántit
Ünnepelték mindig egyre.

S szíveikben szavaikra
Olthatatlan szerelem kel;
Egymást nem is látva égtek
Már is égő szerelemmel.

*

Nál nem bírva nagy szerelmét
Elviselni már szivében
Sokszor ült titkon lemenve
Künt a hárem erdejében.

Egyszer itt a zöld ligetben
Aranyos-szép hattyúkat lát;
Észrevétlen elfog egyet
Magukat míg ott mulatják.

Szólt aztán az égi vándor
Ily szavakkal: „Szép királyfi!
Nem kén’ engemet megölnöd,
Meg fogom nagyon hálálni.

Damajánti színe előtt
Szóba hozlak, feldicsérlek,
Lelke gondja csak feléd száll,
Másra tudom sohse téved!”

Így beszélt ez s elbocsátá
A hattyút a föld királya
S a madárnép szárnyra kelve
Szállt a Vidarbhák honába.

Vidarbhába érve lassan
Le a földre ereszkedtek
Damajánti megpillantá
Csakhamar a hattyuserget.

Csoda-fényű, szép alakjok
Társival hogy észrevette,
Nosza fogni kedvök indúl,
Űzni kezdik nagy-sietve.

Ám azok a kéjligetben
Erre arra szétszaladnak,
És a lányok itt is, ott is
Nyomában a madaraknak.

De a hattyú visszafordul,
Melyet Damajánti kerget,
Megszólal s mond a leányhoz
Tiszta hangján embereknek:

„Damajánti! Nál királyfi
Nagy király a nizsadhákon
Gyönyörű, mint az Asvínok,{13}
Nincs hasonló a világon.

Oh! ha ennek drága nője
Te lennél dicsők dicsője,
Bájad, születésed perce
Áldott lenne mindörökre!

Mert mi istent, Gandharvákat,{14}
Embert, kigyót,{15} Ráksaszákat{16}
Összenéztünk színről színre
S nem találtunk még ilyenre.

Gyöngy vagy te az asszonyoknál,
Gyöngy a férfiak között Nál:
Kitűnőnek, kitűnővel
Frigyök áldva voln’ idővel!”

És a hattyúnak szavára
Damajánti szíve titkát
Igy sugá meg a madárnak:
„Menj s beszélj igy Nálnak is hát!”

„Igy, igy!” szólt a légi vándor
Akkor a vidarbha lánynak,
S visszaszállva Nizsadhába
Mindent elbeszéle Nálnak.

MÁSODIK ÉNEK

Hogy a hattyúnak beszédét
Meghallá Vidarbha gyöngye,{17}
Nem volt aztán önmagánál;
Nál királyé volt örökre.

Elmerült bús gondba mélyen
És lett rózsaarca halvány,
Hervadott a szép leányka,
Sóhaj ért sóhajt az ajkán.

Téveteg kisírt szemével
Égre nézett s elmerenge
Sáppadó arcára titkon
Bús-jegyet vont bús szerelme.

Nyugovást nem nyújta álma,
Üdülést nem semmi étel,
Éjjel-nappal nincs nyugalma:
Csak zokog, csak jajveszékel.

Látták lánybaráti menten,
Hogy sorsa viselhetetlen;
S a vidarbha fejdelemnek
Mindent amint lőn jelentnek:

Hogy a lánya nincs magánál
Szívét, lelkét elrablá Nál!
Ezt hogy hallá s tudtul vette
A vidarbhák fejedelme.

Lelkében töprenge váltig,
Mi baj érte Damajántit:
„Mért is oly levert lányom ma,
Hogy merül ily fájdalomba?”

És kifejlett ifjuságát
Damajántijának látva
szóla: „meg kell tartani e
Lánynak a szvajamvarát{18} ma!”

És a földnek őreit meg-
Hivta a népek királya:
„Jertek össze büszke hősök
Jertek a szvajamvarára;”

Damajánti férjlátóját
Hallva a királyok s hősek,
Bhíma parancsára Bhíma
Udvarába összejöttek.

A föld öblét ló-, elefánt-,
És kocsi-zörgés tölte meg;
Ment utánok koszorús nép,
Tarka zászlós had tömérdek.

Nagyhatalmú Bhíma őket
Illő tisztelettel látta.
Sok dicső király s királyfi
Nagy pompában éle nála.

{1} Mahâ-bhârata összetett szó. Mahâ (mahat helyett) nagy. Bhârata = Bharatának utóda. Bharata pedig volt Indiának egyik régi és híres királya. – Mahâbhârata hiányos összetétel, mit ki kell egészíteni valami szóval vagy âkhjânam (történeti ének), vagy juddham (harc) főnévvel. Mahâbhârata jelentése tehát = a Bharata-utódokról szóló nagy (t. i. históriás ének), vagy inkább a Bharata-utódok közt lefolyt nagy (t. i. harc).

{2} Kuru, Indiának régi királya, Bharatának unokája, Pandu és Dhritarázstra királyok dédapja. Kuru-fiúk, Kuru-utódok (Kauravák) e kifejezésben nincs meg a szorosság, mert Kuru a Mahâ-bhârata szerint is őse volt úgy a Dhritarázstra, mint a Pandu fiainak, de azért általában a Dhritarázstra fiait kell érteni a Kaurava néven, ellentétben unokatestvéreikkel, a Pandu öt fiával, szanszkritosan Pandavákkal.

{3} Rádzsa = király; rádzs = fényleni és kormányozni gyöktől (rex); angolos átírással ismeretesebb: rajah.

{4} Védák. Vid = lélekben látni, tudni (vídeo, ἔΓιδον, οἶδα); véda = tudomány; Véda a hinduk szentírásának neve. Négy véda van ú. m. a Rig-véda, Jadzsur-véda, Száma-véda és Atharva-véda. Ezek közt legfontosabb a Rig-véda, mely verses himnuszokat és imádságokat foglal magában. Az egyes dalok, melyek rics-nek (gyökalak rik dicséret) neveztetnek leginkább az elemek isteneihez, főképpen pedig Indrához, a levegő-ég istenéhez, ós Agnihoz, a tűz istenéhez vannak intézve. A Rig-véda főbb mantrái hozzávetőleg a Kr. e. XIII. században szedettek össze.

{5} Nizsadha egy népnek és egy országnak neve India délkeleti részében. Ez volt Nál királynak a birodalma.

{6} Manu a hinduk legrégibb törvényadójának neve, az a király, kit a hindu mitológia szerint igazságszeretetéért az istenek az özönvíz alkalmával egy hal által megmentettek; és így ő egyszersmind az emberiségnek s törzsatyja.

{7} Vidarbha, más néven Kundina egy városnak és tartománynak neve Bengál délnyugati részében. Hihetőleg egy a mai Berár vagy Nágpur-ral.

{8} Brahma szentje = Brahmarzsi; a Visnu-Purána előadása szerint háromféle risik vagy szentek vannak:

a) Brahmarzsik, oly szentek, kik a Brahma (az első, teremtő isteni személy) fiai és az ő egében laknak.

b) Dévarzsik, félisteni szentek, kik az alsóbb rangú istenek szférájában élnek, és

c) Rádzsarzsik = királyi szentek; ezek földi emberek, rendesen kegyes királyok, kik erős vezeklés által elnyerték a risi méltóságot és hatalmat. Hatalmuk pedig a hindu vallásos nézet szerint csaknem isteni hatalom, mindenhatóság volt; amennyiben minden kívánságuk, átkuk beteljesedett feltétlenül; elannyira, hogy magukat az isteneket is szabályozták és rettegésben tartották.

{9} Sacsi Indrának, az ég istenének, az istenek királyának felesége.

{10} Srí a kellem és bőség istennőjének, Visnu isten feleségének neve, másként Laksmí. Aphroditével azon vonásban is egyezik, hogy ez is a tenger tajtékából állott elő.

{11} Jaksa. A Jaksák félisteni lények, tündérek voltak Kuverának, a gazdagság istenének szolgálatában. Némelyek szerint ők Indra egének nimfáival, az Apszarákkal éltek házasságban, de hogy saját városukban saját nejeik voltak, világos a Megha-dútából.

{12} Kandárpa a szerelem istene, a hindu Cupido. Más nevei: Kâma (érzéki szerelem), Kâmadéva, Manmatha (elme-rendítő), Manaszidzsa (szívben született), Ananga (testetlen). Fia volt Visnunak vagy Krisnának [Krisnának neveztetik Visnu a 8-ik megtestesülési fokon, a 8-ik avatârában, midőn mint istenember jelent meg] és Laksmînak. Más előadás szerint Brahmâ szívében jött létre. Festik, mint virágzó ifjút, olykor papagájon ülve és nimfáktól követve, kik közül egy zászlóját viszi. Egykor Sivában szerelmet akarva gyújtani neje Parvati iránt, rá lőtt nyilával, de Siva feldühödve középső szeme tüzének sugarával hamuvá égette őt, így lett anangává (testetlenné). Kézíve virágokból van méhekből álló húrral. Minden méh a virág egy-egy bimbóját érinti, mely más-más érzelemnek van szentelve.

{13} Az Asvínok a Nap ikerfiai nejétől, Szandzsnától, ki tengerré lett. Örök ifjúsággal és szépséggel voltak megáldva; ők valának az istenek orvosai; a görög mitológiában Αιόσκουροι – Különben asvin szó szerint = lovas; de a hindu mitológia megfeledkezett a névnek megfelelő alakításról, mert rendesen szamaraktól vont háromkerekű kocsiban rajzolja; annál feltűnőbb, hogy a görög mitológia, mely eredeti nevüket elváltoztatta s egyszerűen Zeusz fiai (Λιόσ-κουροι) névvel nevezi az alakítás eredetiségét megtartotta és rendesen lóháton festi őket.

{14} A Gandharvák az istenek zenészei; félisteni lények vagy angyalok, kik Indra egében laknak és az istenek lakomáinál a zenekart képezik; egyszersmind az emberi cselekedetek megítélésénél tanúkul szerepelnek; vannak számra nézve mintegy hatvan millión.

{15} Kígyók a hinduknál nagy tiszteletben álló félisteni lények, emberi alakkal, de kígyófarkkal. Monda szerint eredetüket vették Kadrútól, a Kaszjapa nejétől. Saját birodalmuk az alvilág, az ú. n. Bhógavati.

{16} A Râksaszák gonosz szellemek, óriások. Különféleképp írják le; a titánoknak egy faja, az isteneknek ellensége, óriási emberfölötti tagokkal és alakkal. Néha úgy rajzolják, mint a Kuvera kincseinek őreit, néha mint gonosz ördögöt vagy kísértetet, mely temetőkben lakik, az embereket felfalja, az áldozást megakadályozza, a jámborokat vallásos buzgalmukban zaklatja stb.

{17} Vidarbha gyöngye = Damajánti, Bhíma királynak leánya, másik néven Bhaimî.

{18} Szvajam-vara szó szerint = önválasztás. A szvajamvara nyilvános és ünnepélyes férjválasztás hindu szokás szerint; abban áll, hogy a királylány az eljegyzési célból összegyűlt kérők közül egyet kiválaszt magának. Úgy látszik, e kiváltság csak királylányoknak jutott, legalább Manu törvénye III. könyvében, az eljegyzésnek nyolc faját sorolja fel, de a szvajamvaráról nem szól köztük. A Mahâbhâratában több ily fényes ünnepély van leírva; így Drupada király leányának Draupadinak szvajamvarája, mely a bonyodalomnak egyik eszközlője az eposzban. Én a szvajamvarát férj-látóval adtam vissza, tekintettel a magyar háztűznéző kifejezésre.